Справа № 133/1059/26 
Провадження № 33/801/873/2026
Категорія: 156 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дем`янова Ж. М.
Доповідач: Ковальська І. А.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2026 року | м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі судді Ковальської І.А., 
за участі: захисника Бездітної Т.В.,

розглянувши апеляційну скаргу захисника Бездітної Тетяни Вячеславівни, яка діє в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , на постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2026, якою 
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , 
визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, стягнуто судовий збір у розмірі 665,60 грн.,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2026 ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, за наступних обставин. 
21.03.2026 року о 09 год. 05 хв. в селі Махнівка Хмільницького району Вінницької області на вул. Київській, 46, водій ОСОБА_2 керував транспортним засобом марки «MAN TGX 26.440», державний номерний знак НОМЕР_1 , маючи ознаки наркотичного сп`яніння, а саме: неприродну блідість обличчя, виражене тремтіння пальців рук, поведінку, що не відповідала обстановці.
Від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку водій відмовився на місці зупинки транспортного засобу, усвідомлюючи наслідки такої відмови. Вказана подія фіксувалася за допомогою портативних відеореєстраторів №476855 та №476871.
Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій зобов`язаний на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що сукупність досліджених доказів, зокрема протокол про адміністративне правопорушення, направлення на огляд водія та відеозаписи з нагрудних камер поліцейських, формально підтверджує керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння. 
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції захисник Бездітна Т.В., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2026, та постановити нову постанову, якою закрити провадження у справі.
Апеляційну скаргу захисник мотивує тим, що, на її переконання, суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, не надав належної оцінки наявним доказам та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам і суперечать відеозапису з нагрудної камери поліцейського.
Насамперед захисник зазначає, що, хоча в оскаржуваній постанові відображено відомості про клопотання ОСОБА_1 та його захисника Бездітної Т.В. щодо відкладення розгляду справи й долучення додаткових доказів, у ній не зазначено про клопотання захисника щодо виклику та допиту працівника поліції, який складав протокол про адміністративне правопорушення.
Так, 01.07.2026 під час судового засідання, яке проводилося без технічної фіксації, захисник заявила клопотання про виклик працівника поліції, який складав протокол. Це клопотання було задоволено, а розгляд справи відкладено у зв`язку з відсутністю поліцейського. Крім того, саме цього дня захисник ознайомлювалася з відеоматеріалами справи. Проте, незважаючи на задоволення зазначеного клопотання, з оскаржуваної постанови вбачається, що відповідного працівника поліції суд так і не допитав.
Окрім цього, стороною захисту було заявлено клопотання про допит свідка, у задоволенні якого суд відмовив, пославшись на те, що її показання нічого не підтверджують та не впливають на розгляд справи. Водночас, як наголошує захисник, із відеозапису вбачається, що ця жінка перебувала на місці події від початку відеофіксації та була безпосереднім свідком подій. Її показання, на думку захисника, мають істотне значення, зокрема з огляду на те, що відеофіксація події, всупереч вимогам законодавства, не була безперервною.
Аналізуючи відеозапис із нагрудної камери № 476855, захисник звертає увагу на те, що він розпочинається в момент, коли автомобіль ОСОБА_1 вже стоїть. Відеозапису руху автомобіля та початку спілкування між працівниками поліції і водієм немає, у зв`язку із чим неможливо встановити, з яких саме підстав автомобіль було зупинено. Цей проміжок подій, як стверджує захисник, могла б пояснити свідок, однак суд її не допитав.
З огляду на викладене захисник вважає, що відсутність підтверджених законних підстав для зупинки автомобіля ставить під сумнів правомірність усіх наступних дій поліцейських та отриманих у справі доказів, зокрема процедури огляду водія. Також наголошує, що під час проведення огляду на стан сп`яніння та складання протоколу ОСОБА_1 не було належним чином роз`яснено й реально забезпечено право на правову допомогу адвоката, що, на думку сторони захисту, є істотним порушенням його права на захист.
При цьому захисник посилається на положення Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.11.2015 № 1395, відповідно до яких розгляд справи розпочинається з представлення поліцейського, оголошення справи, яка підлягає розгляду, з`ясування особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та роз`яснення учасникам їхніх прав і обов`язків. Поліцейський повинен оцінювати докази на підставі всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи. На підтвердження своєї позиції захисник також посилається на судові рішення у справах № 344/8791/22 та № 760/402/21.
Надалі захисник зазначає, що з відеозапису достеменно вбачається: спочатку ОСОБА_1 було запропоновано пройти на місці огляд за допомогою приладу «Драгер» у зв`язку з підозрою саме в алкогольному сп`янінні. На таку пропозицію водій одразу погодився, після чого разом із працівниками поліції тривалий час очікував прибуття іншого екіпажу, який мав привезти відповідний прилад.
Однак після того, як «Драгер» було доставлено, відеозапис раптово переривається, а після його поновлення працівники поліції ведуть мову вже не про алкогольне, а про наркотичне сп`яніння. За твердженням захисника, з відеозапису неможливо встановити, з яких причин та на підставі яких обставин відбулася така зміна, особливо враховуючи те, що ОСОБА_1 у цей час з автомобіля не виходив.
Почувши про необхідність проходження огляду на стан наркотичного сп`яніння, ОСОБА_1 повідомив, що поїде до лікарні. Однак працівники поліції заперечили проти його самостійної поїздки та зазначили, що він може їхати лише разом із ними в службовому автомобілі.
У подальшому працівники поліції повідомили ОСОБА_1 , що передбачені для проведення огляду дві години вже минули, він не поїхав із ними до лікарні, а тому щодо нього буде складено протокол. Захисник вважає таке повідомлення дезінформацією водія, оскільки спочатку йому запропонували пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння і лише приблизно через 25 хвилин повідомили про необхідність огляду на стан наркотичного сп`яніння. 
Крім того, коли о 1:50:02 хв. відеозапису водію повідомили про сплив двох годин, цей строк, за підрахунками сторони захисту, ще не закінчився та залишалося щонайменше 30 хвилин для поїздки до медичного закладу. Відтак захисник стверджує, що саме працівники поліції фактично відмовили водію у проходженні огляду на стан наркотичного сп`яніння.
На підтвердження наведених доводів захисник посилається на такі фрагменти відеозапису з камери № 476855: о 03:55 хв. ОСОБА_1 повідомляє, що може пройти огляд за допомогою «Драгера», тобто не заперечує проти такого огляду; о 13:27 хв. працівники поліції повідомляють, що прилад «Драгер» зараз привезуть, що підтверджує первинний намір провести огляд саме на стан алкогольного сп`яніння; о 16:15 хв. відеозапис переривається, а перед цим чути голос жінки, яка перебувала разом із ОСОБА_1 у салоні автомобіля, що підтверджує її присутність на місці події; о 21:30 хв. ОСОБА_1 уже пропонують проїхати до лікарні для визначення стану наркотичного сп`яніння; о 30:24 хв. ОСОБА_1 стверджує, що не відмовляється від огляду та самостійно поїде до лікарні власним транспортним засобом; о 1:50:02 хв. водію повідомляють, що дві години вже минули та що через його неприбуття до лікарні складається протокол; о 1:52:57 хв. зафіксовано, що ОСОБА_1 перебуває на дорозі разом із працівниками поліції та просить поїхати до лікарні для проходження огляду, однак поліцейські відмовляють, посилаючись на сплив двогодинного строку.
При цьому протягом певного проміжку часу нагрудну камеру було повернуто таким чином, що вона фіксувала лише небо, а тому встановити, що саме відбувалося в цей час, неможливо.
Також захисник стверджує, що 21.03.2026, тобто на момент складання протоколу, ОСОБА_1 не перебував ані в стані алкогольного, ані в стані наркотичного сп`яніння. Його занепокоєння було пов`язане з подіями щодо незаконного утримання працівниками поліції та ТЦК осіб віком до 60 років і побоюваннями стосовно подальших дій працівників поліції, що, як зазначає захисник, підтверджується поясненнями самого ОСОБА_1 під час відеофіксації.
Окремо захисник не погоджується з установленими судом ознаками наркотичного сп`яніння у вигляді неприродної блідості обличчя, вираженого тремтіння пальців рук та поведінки, яка не відповідала обстановці. Зауважує, що суд водночас зазначив, що ОСОБА_1 з автомобіля не виходив. З урахуванням висоти автомобіля працівники поліції, на думку захисника, об`єктивно не могли бачити, чи тремтіли в нього руки. Крім того, із відеозапису не вбачається неадекватної поведінки водія, оскільки він чітко надавав пояснення та розповідав про обставини події.
Не відповідає матеріалам відеозапису, на переконання захисника, і висновок суду про те, що ОСОБА_1 категорично відмовився від проходження огляду та не виходив із транспортного засобу. Водій фактично не відмовлявся ані від огляду за допомогою «Драгера», ані від поїздки до лікарні, а його перебування поза автомобілем зафіксовано о 1:52:57хв. Наведене, як вважає захисник, свідчить про те, що суд дослідив відеозапис не в повному обсязі або переглядав його фрагментарно, унаслідок чого зазначив у постанові неповні та такі, що не відповідають дійсності, відомості.
Посилаючись на ст.ст. 7 і 251 КУпАП та ст. 62 Конституції України, захисник наголошує, що провадження у справах про адміністративні правопорушення повинно здійснюватися із суворим додержанням законності, обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених складати відповідні протоколи, а всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на її користь.
Також, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини у справах «Карелін проти росії» та «Коробов проти України», захисник зазначає, що суд не вправі самостійно відшукувати докази винуватості особи, перебираючи на себе функції сторони обвинувачення, а винуватість має бути доведена поза розумним сумнівом на підставі сукупності достатньо переконливих, чітких та узгоджених доказів.
На переконання захисника, долучені до протоколу матеріали не містять фактичних даних, на підставі яких можливо достовірно встановити наявність адміністративного правопорушення, винуватість ОСОБА_1 та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Водночас відеозапис із нагрудної камери поліцейського не може вважатися належним доказом учинення правопорушення, оскільки не відображає самого факту його вчинення, а лише містить процесуальну послідовність оформлення матеріалів. 
Ураховуючи викладене, захисник просить відкрити апеляційне провадження, скасувати постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2026 у справі № 133/1059/26 та закрити провадження у справі.
У судовому засіданні захисник Бездітна Т.В. підтримала свою апеляційну скаргу та повідомила, що на початку відеозапису чітко вбачається: огляд ОСОБА_1 мав проводитися саме на стан алкогольного сп`яніння, на проходження якого її підзахисний погодився. З автомобіля він не виходив, оскільки побоювався мобілізації, адже на той час проходив процедуру бронювання. Водночас захисник звернула увагу, що долучений до матеріалів справи відеозапис не є безперервним, оскільки бодікамера працівників поліції вимикалася, внаслідок чого перебіг подій у відповідний проміжок часу належним чином не зафіксований. Надалі, після відновлення відеозапису та прибуття іншого екіпажу патрульної поліції, вже з`явилося твердження про перебування ОСОБА_1 у стані наркотичного сп`яніння. При цьому момент виникнення такої підозри, а також обставини, які стали підставою для зміни виду огляду з алкогольного на наркотичне сп`яніння, на відеозаписі відсутні. Самостійно пройти огляд на стан наркотичного сп`яніння ОСОБА_1 не встиг, оскільки працівники поліції доставили його до ТЦК. З огляду на дані обставини просила скасувати постанову суду першої інстанції та закрити провадження у справі. 
Суд апеляційної інстанції вислухавши пояснення захисника Бездітної Т.В., яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовільнити, дослідивши матеріали справи, мотиви апеляційної скарги та відеозаписи працівників поліції, прийшов до наступного висновку. 
За ч. 7 ст. 294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 294 КУпАП, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суддя апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, з огляду на таке.
За приписами ст. 8 КУпАП особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Закони, які пом`якшують або скасовують відповідальність за адміністративні правопорушення, мають зворотну силу, тобто поширюються і на правопорушення, вчинені до видання цих законів. Закони, які встановлюють або посилюють відповідальність за адміністративні правопорушення, зворотної сили не мають. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Згідно зі ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, відомостями та інформацією з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також іншими документами.
Крім того, у ст. 252 КУпАП визначено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Особливості розгляду справ про адміністративні правопорушення, передбачені статтями 210 і 210-1 цього Кодексу, а також про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті та про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), встановлюються статтями 279^-1-279^-9 цього Кодексу.
Перевіривши апеляційну скаргу та постанову суду першої інстанції, суд дійшов висновку, що вона є передчасною та належно не вмотиваною з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та в порядку, встановлених законом. Провадження у справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Наведена норма вимагає дотримання не лише матеріальних підстав притягнення особи до адміністративної відповідальності, а й установленої законом процедури виявлення, фіксації та доказування відповідного правопорушення. Тому навіть суспільна важливість протидії керуванню транспортними засобами у стані сп`яніння не може виправдовувати відступ від установлених законом гарантій, спрощення процедури доказування або покладення в основу рішення припущень.
Таким чином, сам факт складення протоколу не звільняє суд від обов`язку перевірити викладену в ньому фабулу, зіставити її з іншими доказами та переконатися, що кожний елемент складу адміністративного правопорушення доведений належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами.
У п. 4.1 рішення Конституційного суду України від 22.12.2010 № 23-рп/2010 КСУ дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Апеляційний суд ураховує також правові позиції Європейського суду з прав людини щодо поширення гарантій кримінального провадження на певні категорії справ про адміністративні правопорушення.
У справах «Енгель та інші проти Нідерландів» та «Озтюрк проти Німеччини» Європейського суду з прав людини зазначив, що національне найменування правопорушення адміністративним не є визначальним. Для з`ясування того, чи має провадження «кримінальний» характер у розумінні ст. 6 Конвенції, необхідно враховувати характер самого правопорушення, коло осіб, на яких поширюється відповідна норма, а також характер, мету і суворість передбаченого стягнення.
Європейський Суд з прав людини у рішенні «Шмауцер (Schmautzer) проти Австрії» від 23.10.1995 зазначив, що дорожньо-транспортні правопорушення, за які може бути накладено стягнення у виді штрафу чи обмеження у користуванні водійськими правами, підпадають під визначення «кримінального обвинувачення». Позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки «право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності» (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Маліге проти Франції» від 23.09.1998).
У справі «Надточій проти України» Європейського суду з прав людини звернув увагу, що адміністративні санкції, які мають каральну та стримувальну мету, містять ознаки «кримінального обвинувачення» в автономному розумінні Конвенції. 
Провадження за ч. 1 ст. 130 КУпАП передбачає застосування до особи істотних санкцій у вигляді штрафу та позбавлення права керування транспортними засобами. 
Такі санкції мають не компенсаційний, а каральний і превентивний характер. Тому вказане провадження за своїм змістом наближається до кримінального та потребує дотримання основоположних гарантій, властивих кримінальному обвинуваченню, зокрема презумпції невинуватості, права особи знати фактичну суть висунутого їй обвинувачення, права на захист і покладення тягаря доказування на державу.
У рішенні «Пелісьє та Сассі проти Франції» ЄСПЛ наголосив, що положення пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду.
Зазначені стандарти мають істотне значення для цієї справи, оскільки особа, якій пропонується пройти огляд на стан сп`яніння, повинна чітко розуміти: який саме вид сп`яніння у неї підозрюють; які конкретні зовнішні ознаки стали підставою для такої підозри; який порядок огляду їй пропонується; де саме має проводитися відповідний огляд; якими є наслідки відмови від нього.
Ці обставини безпосередньо впливають на здатність особи усвідомлено прийняти рішення щодо проходження огляду та реалізувати право на захист.
Стаття 256 КУпАП вимагає зазначати у протоколі, зокрема, дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі. 
Отже, суть правопорушення повинна бути викладена конкретно, зрозуміло та відповідати тим фактичним обставинам, які були належно зафіксовані під час події.
Згідно зі статтею 268 КУпАП особа має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися правовою допомогою і так далі. 
Ефективна реалізація таких прав неможлива, якщо особа не розуміє фактичної природи підозри та причин, з яких їй пропонують пройти конкретний вид огляду.
Частина перша статті 130 КУпАП передбачає декілька самостійних форм об`єктивної сторони правопорушення, зокрема керування транспортним засобом у стані сп`яніння та відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан сп`яніння.
Місцевий суд правильно зазначив, що для притягнення особи до відповідальності саме за відмову від проходження огляду не вимагається доведення фактичного перебування водія у стані сп`яніння.
Разом із тим цей висновок не означає, що для притягнення особи до відповідальності достатньо лише зафіксувати будь-яке небажання виконати пропозицію працівника поліції. Відповідальність настає не за абстрактну відмову, а за відмову від проходження огляду «відповідно до встановленого порядку». Отже, законність підстав для огляду, дотримання процедури направлення, конкретність вимоги та однозначність волевиявлення водія є обов`язковими складовими доказування.
Для наявності складу правопорушення у формі відмови необхідно встановити в сукупності усі обставини адмінінстративного провадження. 
Відмова як форма об`єктивної сторони правопорушення має бути чіткою та безумовною. Вона не може виводитися із припущень, емоційного стану водія, його небажання скористатися конкретним транспортним засобом для поїздки або поведінки іншої особи, яка перебувала разом із ним.
Крім того, з урахуванням положень статей 9 і 10 КУпАП для висновку про винуватість необхідно встановити суб`єктивне ставлення особи до своїх дій. Особа повинна усвідомлювати, що їй висунуто законну вимогу пройти конкретний огляд у визначеному порядку, розуміти наслідки відмови й попри це свідомо не виконати таку вимогу.
За відсутності чіткої інформації про причини зміни виду огляду або за наявності суперечливих пропозицій працівників поліції неможливо беззаперечно стверджувати, що подальша поведінка водія становила саме умисну відмову, а не нерозуміння процедури, незгоду з окремими умовами її проведення чи намагання пройти огляд іншим способом.
Відповідно до п. 2 розділу І Інструкції, затвердженої спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України (далі – поліцейський) є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану.
Пунктом 3 розділу І Інструкції передбачено, що ознаками алкогольного сп`яніння є: запах алкоголю з порожнини рота; порушення координації рухів; порушення мови; виражене тремтіння пальців рук; різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя; поведінка, що не відповідає обстановці.
Пунктом 4 розділу І цієї Інструкції визначено, що ознаками наркотичного чи іншого сп`яніння є: наявність однієї чи декількох ознак алкогольного сп`яніння, крім запаху алкоголю з порожнини рота; звужені або дуже розширені зіниці, які не реагують на світло; сповільненість або, навпаки, підвищена жвавість чи рухливість ходи, мови; почервоніння обличчя або неприродна блідість.
Таким чином, Інструкція № 1452/735 вимагає наявності конкретних, фактично спостережених ознак із нормативно визначеного переліку. Такі ознаки не можуть бути абстрактно переписані до направлення, протоколу чи рапорту без зазначення того, коли, за яких обставин і в який спосіб вони були виявлені. 
Крім того, ознаки алкогольного та наркотичного сп`яніння частково перетинаються. Зокрема, виражене тремтіння пальців рук, зміна забарвлення обличчя та поведінка, що не відповідає обстановці, можуть розглядатися в межах обох переліків. Саме тому за обставин, коли поліцейські спочатку підозрювали алкогольне сп`яніння, а надалі почали стверджувати про наркотичне, вони повинні були чітко зафіксувати, які нові ознаки були виявлені та чому первинний висновок змінився.
Пунктом 12 розділу ІІ Інструкції № 1452/735 передбачено, що у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє цю особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Отже, встановлення виду можливого сп`яніння впливає не лише на формулювання підозри, а й безпосередньо визначає процедуру подальшого огляду: огляд на стан алкогольного сп`яніння може проводитися на місці з використанням спеціального технічного засобу, тоді як огляд на стан наркотичного сп`яніння проводиться у відповідному закладі охорони здоров`я.
Саме через відмінність цих процедур необґрунтована та незафіксована зміна виду сп`яніння з алкогольного на наркотичне не може розглядатися як несуттєва деталь. Така зміна стосується фактичної підстави вимоги, способу проведення огляду та права особи розуміти, що саме їй ставиться у вину.
Дослідженням відеозаписів установлено, що на початковому етапі працівники поліції висловлювали підозру саме щодо алкогольного сп`яніння ОСОБА_1 .
Так, на початку запису рух транспортного засобу марки «MAN TGX 26.440» та момент його зупинки на вимогу працівників поліції не зафіксовані. Вантажний автомобіль уже перебуває в нерухомому стані на проїзній частині дороги.
О 09:06:37 хв. працівник поліції повідомляє, що ОСОБА_1 нібито не виконав законну вимогу про зупинку. Проте відеозапис не містить фіксації руху транспортного засобу, подання поліцейськими сигналу про зупинку чи невиконання водієм такого сигналу. Це твердження відображене лише зі слів самого працівника поліції.
О 09:07:10 хв. працівники поліції пропонують ОСОБА_1 вийти з автомобіля для спілкування, на що він відповідає, що йому «страшно».
О 09:07:23 хв. поліцейські запитують, чи бажає він отримати штраф за незупинку за ст. 122 КУпАП. Однак будь-яка постанова про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за невиконання вимоги про зупинку в матеріалах справи не наведена як доказ підтвердження відповідного факту.
О 09:08:06 хв. працівник поліції запитує ОСОБА_1 , чи вживав він алкогольні напої, та просить його спуститися з кабіни для перевірки стану сп`яніння. ОСОБА_1 пояснює свою поведінку тим, що бачив, як працівники поліції «людей ламають, калічать». У відповідь поліцейські повідомляють про наявність бодікамер та безперервну відеофіксацію своїх дій.
Цей фрагмент має значення для оцінки подальшої поведінки ОСОБА_1 , оскільки його занепокоєння та небажання одразу залишати кабіну автомобіля були висловлені ще до появи тверджень про наркотичне сп`яніння. Тому така поведінка не може автоматично оцінюватися як ознака наркотичного сп`яніння без урахування наданого ним пояснення.
О 09:08:41 хв. працівники поліції знову просять ОСОБА_1 вийти з автомобіля та запитують, чому він не зупинився на законну вимогу.
О 09:09:47 хв. поліцейські запитують ОСОБА_1 , чи буде він проходити огляд на стан сп`яніння, на що останній погоджується.
О 09:12:12 хв. ОСОБА_1 сам запитує: «То що, дихаємо чи не дихаємо?». Зміст цього висловлювання, суд оцінює з точки зору того, що ОСОБА_1 очікує проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння із застосуванням приладу «Драгер» та не висловлює заперечень проти такого огляду.
О 09:13:23 хв. один із поліцейських звертається до напарника зі словами: «Бачив, які очі червоні».
Проте почервоніння очей не є тотожним такій передбаченій п. 4 розділу І Інструкції ознаці наркотичного сп`яніння, як звужені або дуже розширені зіниці, що не реагують на світло. Відеозапис не містить перевірки реакції зіниць ОСОБА_1 на світло, вимірювання їхнього розміру або чіткого пояснення, чому почервоніння очей розцінене саме як ознака наркотичного, а не алкогольного сп`яніння, втоми, стресу чи іншого фізіологічного стану.
О 09:15:07 хв. працівники поліції повторно запитують ОСОБА_1 , чи погоджується він пройти огляд, на що останній знову відповідає: «Так».
Таким чином, до моменту переривання відеозапису зафіксовано щонайменше дві чіткі згоди ОСОБА_1 пройти огляд, а також його власну ініціативу щодо проведення огляду за допомогою «Драгера». Жодної категоричної відмови від огляду на цьому етапі не зафіксовано.
О 09:22:10 хв. портативний відеореєстратор працівників поліції вимикається і повторно починається вже о 09:41:07. 
Отже, майже 19 хвилин розмови між працівником поліції та ОСОБА_1 не зафіксований.
Саме після поновлення відеозапису характер підозри працівників поліції вже змінюється.
О 09:46:14 хв. працівники поліції пояснюють, що огляд на стан наркотичного сп`яніння на місці не проводиться.
О 09:48:05 хв. поліцейські називають ознаки у вигляді розширених зіниць і поведінки, що не відповідає обстановці.
Отже, до перерви у відеозаписі працівники поліції пропонували огляд на стан алкогольного сп`яніння та чекали можливості використати прилад «Драгер», а після поновлення запису вже повідомляли про підозру щодо наркотичного сп`яніння й необхідність проходження огляду у медичному закладі.
При цьому момент виникнення підозри щодо наркотичного сп`яніння, дії працівників поліції з перевірки відповідних ознак та обставини, які зумовили зміну виду огляду, на відеозаписі відсутні.
Відповідно, саме в незаписаному проміжку часу відбулася зміна первинної підозри з алкогольного на наркотичне сп`яніння. Матеріали справи не дають можливості встановити, які нові ознаки були виявлені, яким способом перевірялися зіниці ОСОБА_1 , чи реагували вони на світло, коли поліцейські помітили тремтіння пальців рук та яким чином вони встановили неприродну блідість обличчя особи, яка до цього не виходила з високої кабіни вантажного автомобіля.
Апеляційний суд наголошує, що сама собою зміна первинної підозри з алкогольного на наркотичне сп`яніння законом не заборонена. Під час спілкування з водієм поліцейські можуть виявити нові обставини та ознаки, які дадуть підстави для направлення його на інший вид огляду.
Однак така зміна повинна бути обґрунтованою конкретними виявленими ознаками, зрозуміло поясненою водієві та належним чином зафіксованою.
Натомість у цій справі відеозапис не містить ні моменту виявлення відповідних ознак, ні належного пояснення причин зміни виду огляду. Тому неможливо достовірно перевірити законність вимоги пройти огляд саме на стан наркотичного сп`яніння.
У направленні на огляд зазначено, що у ОСОБА_1 виявлено неприродну блідість обличчя, виражене тремтіння пальців рук і поведінку, що не відповідала обстановці.
Однак після поновлення відеозапису працівники поліції називають дещо інші ознаки - розширені зіниці та поведінку, що не відповідала обстановці. Відеозапис не відображає належної перевірки реакції зіниць на світло. Не зафіксовано, коли саме поліцейські спостерігали тремтіння пальців рук і за яких умов дійшли висновку про неприродну блідість обличчя.
Таким чином, ознаки, усно названі працівниками поліції на відеозаписі, не повністю збігаються з ознаками, зазначеними у направленні на огляд та протоколі. Суд першої інстанції цих розбіжностей не дослідив і належної оцінки їм не надав.
Відповідно до п. 5 розділу ІІ Інструкції, затвердженої наказом МВС України від 18.12.2018 № 1026 включення портативного відеореєстратора відбувається з моменту початку виконання службових обов`язків та/або спеціальної поліцейської операції, а відеозйомка ведеться безперервно до її завершення, крім випадків, пов`язаних з виникненням у поліцейського особистого приватного становища (відвідування вбиральні, перерви для приймання їжі тощо). У процесі включення портативного відеореєстратора поліцейський переконується в точності встановлених на пристрої дати та часу.
Апеляційний суд не стверджує, що будь-яке технічне переривання запису автоматично зумовлює недопустимість усіх відеоматеріалів. Проте в цій справі запис відсутній саме в той проміжок, коли первинна підозра щодо алкогольного сп`яніння була змінена на підозру щодо наркотичного сп`яніння.
Тобто перерва стосується не другорядної або технічної обставини, а ключового етапу формування фактичних підстав для направлення ОСОБА_1 до медичного закладу.
Матеріали справи не містять пояснень, із яких причин бодікамеру було вимкнено, хто саме прийняв таке рішення та які події відбувалися в незаписаний проміжок часу. Не встановлено й обставин особистого приватного становища поліцейського, які відповідно до Інструкції № 1026 могли б виправдати переривання відеозапису.
Отже, висновок місцевого суду про те, що подія була зафіксована безперервно, не відповідає фактичному змісту досліджених матеріалів.
Частиною другою статті 266 КУпАП передбачено, що огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів. Під час проведення огляду осіб поліцейський застосовує технічні засоби відеозапису, а в разі неможливості застосування таких засобів огляд проводиться у присутності двох свідків. Матеріали відеозапису обов`язково долучаються до протоколу про адміністративне правопорушення.
Неповний відеозапис не в усіх випадках є недопустимим доказом, однак його доказове значення визначається змістом зафіксованих і незафіксованих подій. У цій справі відсутність критичного фрагмента не дозволяє перевірити законність зміни виду огляду, тому такий відеозапис не може підтверджувати всі обставини, викладені у протоколі та направленні.
Апеляційний суд погоджується, що водій не має права на власний розсуд визначати порядок проведення огляду, якщо закон передбачає конкретну процедуру. Водночас незгода з окремим способом доставлення не може автоматично прирівнюватися до відмови від самого огляду без з`ясування справжнього волевиявлення особи та забезпечення їй реальної можливості пройти огляд у законному порядку.
Відповідно до п. 7 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.12.2008 № 1103, саме поліцейський забезпечує проведення огляду водія в закладі охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин із моменту виявлення відповідних підстав. 
Отже, закон покладає на поліцейського активний обов`язок організувати та забезпечити проведення огляду, а не лише формально повідомити водієві про можливість самостійно звернутися до медичного закладу.
З пояснень захисника вбачається, що ОСОБА_1 самостійно пройти огляд не встиг, оскільки працівники поліції доставили його до ТЦК. Ці пояснення суд першої інстанції належним чином не перевірив і не спростував.
Якщо після висловленого прохання пройти огляд із залученням швидкої допомоги та до закінчення двогодинного строку особу було доставлено не до закладу охорони здоров`я, а до ТЦК, це ставить під сумнів висновок про те, що поліцейські реально забезпечили їй можливість пройти огляд у встановленому порядку.
Побоювання мобілізації саме собою не звільняло ОСОБА_1 від обов`язку виконати законну вимогу поліцейського. Однак ця обставина пояснює причини його небажання залишати автомобіль або їхати разом із поліцейськими та має враховуватися під час оцінки того, чи була його поведінка свідомою відмовою від огляду.
Суд першої інстанції фактично ототожнив небажання ОСОБА_1 виходити з автомобіля з відмовою від огляду.
За таких обставин висновок про категоричну, добровільну та усвідомлену відмову не відповідає фактичному змісту відеозапису.
Дійсно, для відповідальності за відмову не потрібно доводити фактичне перебування особи у стані сп`яніння. Однак необхідно довести існування законних підстав для висунення вимоги пройти огляд, дотримання встановленої процедури та сам факт свідомої відмови.
Інакше будь-яка пропозиція поліцейського пройти огляд, навіть не обґрунтована жодними ознаками або висунута з порушенням установленого порядку, могла б автоматично створювати підстави для відповідальності. Такий підхід суперечив би ст.ст. 7, 130 і 266 КУпАП та принципу законності.
Частиною 5 ст. 266 КУпАП передбачено, що огляд особи на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують її увагу та швидкість реакції, проведений з порушенням вимог цієї статті, вважається недійсним.
Хоча в цій справі особі ставиться у вину саме відмова від огляду, а не результат огляду, процедура направлення та забезпечення можливості його пройти однаково повинна відповідати вимогам закону. Відмова від огляду, який не був належним чином запропонований або проведення якого реально не забезпечувалося, не утворює складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Сукупність наведених обставин не є сукупністю окремих формальних недоліків, які не впливають на висновок про винуватість. Вони стосуються ключових елементів об`єктивної та суб`єктивної сторони правопорушення: законності вимоги, наявності підстав для огляду, дотримання процедури та існування свідомої відмови.
Твердження працівників поліції, протокол, направлення та рапорт не утворюють достатньої й узгодженої доказової сукупності, оскільки не усувають суперечностей, які безпосередньо випливають із відеозапису.
Відповідно до принципу презумпції невинуватості всі сумніви щодо події правопорушення, винуватості особи та доведеності окремих елементів складу правопорушення повинні тлумачитися на користь ОСОБА_1 .
Апеляційний суд не вправі самостійно відновлювати відсутній фрагмент відеозапису, припускати, які саме ознаки могли бути виявлені під час перерви, або замінювати доказування припущенням, що працівники поліції діяли відповідно до процедури лише через наявність складених ними документів.
Враховуючи каральний характер санкції ч. 1 ст. 130 КУпАП, висновок про винуватість особи може ґрунтуватися лише на чітких, послідовних, взаємоузгоджених і достатніх доказах, які не залишають обґрунтованого сумніву щодо події та складу правопорушення.
Таких доказів матеріали справи не містять.
Отже, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки змісту відеозаписів, безпідставно визнав відеофіксацію безперервною, не усунув суперечності між письмовими матеріалами та відеодоказами, не перевірив доводи сторони захисту, а також дійшов передчасного висновку про наявність у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення.
За таких обставин постанова Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2026 не може бути визнана законною, обґрунтованою та вмотивованою і підлягає скасуванню.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП провадження у справі не може бути розпочате, а розпочате підлягає закриттю за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
Оскільки належними, допустимими та достатніми доказами не доведено наявності законних і належно зафіксованих підстав для направлення ОСОБА_1 на огляд саме на стан наркотичного сп`яніння, дотримання працівниками поліції встановленої процедури, забезпечення реальної можливості пройти відповідний огляд та однозначної свідомої відмови водія від його проходження, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 8, 130, 245, 247, 251, 252, 266, 280, 294 КУпАП, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну захисника Бездітної Тетяни Вячеславівни, яка діє в інтересах особи, яка притягується до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , – задовольнити. 
Постанову Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27.07.2026, якою ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, – скасувати.
Провадження у справі про притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП – закрити, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І.А. Ковальська