ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 500/3780/26
08 вересня 2026 року | м.Тернопіль
Тернопільський окружний адміністративний суд у складі судді Чепенюк О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги (надалі – відповідач, Західний міжрегіональний центр), у якому просить:
визнати протиправним та скасувати рішення Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_2 , на підставі якого видано доручення від 27.05.2026;
визнати протиправним та скасувати доручення Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 017/03.1/6132 від 27.05.2026, видане адвокату Стефановичу Юрію Михайловичу.
Позов обґрунтований тим, що 27.05.2026 Західним міжрегіональним центром видано доручення № 017/03.1/6132 на надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_2 у справі щодо визнання протиправним та скасування наказу Підприємства Об`єднання Громадян «Львівське учбово-виробниче підприємство Львівського Учбово-виробничого Об`єднання Українського Товариства Сліпих» (далі – ПОГ «Львівське УВП УТОС») про звільнення від 13.05.2026 №10-К, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку. Представництво інтересів доручено адвокату Стефановичу Юрію Михайловичу. Позивач відзначає, що це вже п`ятий випадок залучення адвоката за державний кошт для ОСОБА_2 у спорах з ПОГ «Львівське УВП УТОС» та його комітетом трудового колективу. Надання ОСОБА_2 безоплатного адвоката за рахунок держави при явному перевищенні ним порогу доходів (сукупний дохід понад 11 000 грн при ліміті 6 700 грн) створює штучну перевагу для однієї сторони трудового спору. Позивач вказує про пряме втручання в інтереси трудового колективу підприємства, головою комітету якого вона є. 
З огляду на такі обставини просить визнати протиправними та скасувати оскаржувані рішення та доручення.
Ухвалою Тернопільського окружного адміністративного суду від 29.06.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено судовий розгляд справи проводити суддею одноособово за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
У строк, встановлений судом, надійшов відзив на позовну заяву Західного міжрегіонального центру. Представник відповідача проти позову заперечує та зазначає, що оскаржувані рішення та доручення прийняті уповноваженою посадовою особою Західного міжрегіонального центру в межах компетенції, на підставі особистого звернення отримувача допомоги та поданих ним документів, що на момент розгляду заяви підтверджували його належність до категорії осіб, визначених пунктом 1 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» від 25.05.2026 №3460-VI (далі – Закон № 3460-VI).
Вказує, що розмір пенсії у зв`язку з втратою годувальника, яку отримує ОСОБА_2 та яка підтверджена офіційною довідкою Пенсійного фонду України, за квітень 2026 року становив 4 360 грн 78 коп., що є меншим за встановлений законом поріг у 6 656 грн. Отже, на момент прийняття оскаржуваних рішення та доручення ОСОБА_2 відповідав критерію, визначеному пунктом 1 частини першої статті 14 Закону № 3460-VI, а Західний міжрегіональний центр діяв правомірно. При цьому, п`яте протягом бюджетного періоду звернення особи, яка відповідає визначеним законом критеріям, перебуває у межах, прямо дозволених законодавцем, і не може розцінюватися як зловживання чи протиправна дія з боку Західного міжрегіонального центру. Твердження позивача про те, що адвокат Мукан Б.С. нібито відмовилася від виконання доручення через виявлену невідповідність доходів ОСОБА_2 критеріям закону, не підтверджене жодним належним доказом (відповідним актом, поясненням адвоката чи рішенням Західного міжрегіонального центру) і є неперевіреним припущенням.
Ще відзначає, що оскаржувані наказ та доручення є актами індивідуальної дії, оскільки видані на виконання владних управлінських функцій та стосуються прав і обов`язків виключно визначеної в них особи – ОСОБА_2 . Позивач стороною цих правовідносин не є і не була.
У відповіді на відзив позивач не погоджується з аргументами відповідача та вказує, що ОСОБА_2 шляхом подання завідомо неправдивих відомостей незаконно отримав доступ до державного фінансування. Відповідач, натомість, замість проведення елементарної перевірки, покриває це шахрайство, стверджуючи у відзиві, що інші доходи «не мають значення». Така бездіяльність посадових осіб Західного міжрегіонального центру є протиправною. При цьому, адвокат Стефанович Ю.М., отримуючи (або розраховуючи на отримання) гарантоване фінансування з Державного бюджету України за надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_2 , одночасно намагається безпідставно збагатитися та стягнути ще 50000 грн з підприємства для людей з інвалідністю за ті ж самі послуги.
Щодо наявності порушеного права позивача наголошує, що вона є головою комітету трудового колективу ПОГ «Львівське УВП УТОС». Саме рішення комітету та накази підприємства є об`єктом постійних судових позовів з боку ОСОБА_2 . Незаконне надання ОСОБА_2 вже п`ятого поспіль адвоката за державний кошт створює глибокий процесуальний дисбаланс. Позивач, яка представляє інтереси незрячих працівників, змушена власними силами та ресурсами колективу протистояти необмеженому державному фінансуванню, яке безпідставно надається її опоненту.
У запереченні представник Західного міжрегіонального центру вказує, що відповідач не зобов`язаний самостійно, поза межами поданих документів і особистої декларації заявника, встановлювати «реальний» майновий стан особи, яка звертається за безоплатною вторинною правничою допомогою, у тому числі витребовувати та отримувати зазначені відомості від осіб, які ними володіють (розпорядників).
Питання стягнення чи розподілу витрат на професійну правничу допомогу у справі за позовом ОСОБА_2 до ПОГ «Львівське УВП УТОС» є предметом розгляду іншого суду в межах іншого (трудового) провадження і жодним чином не є предметом цієї адміністративної справи, яка стосується виключно правомірності рішення та доручення відповідача про надання безоплатної вторинної правничої допомоги.
Крім того, позивач у цій адміністративній справі не є стороною трудового спору ОСОБА_2 проти ПОГ «Львівське УВП УТОС» – стороною цього спору є юридична особа – підприємство, яка має власну процесуальну правосуб`єктність. Відповідні доводи про порушення права на справедливий суд у межах трудового спору можуть заявлятися (за наявності до того підстав) стороною цього спору в межах відповідного провадження, а не позивачем особисто в цій адміністративній справі. Це додатково підтверджує висновок, викладений Західним міжрегіональним центром у відзиві, про відсутність у позивача порушеного права, яке підлягало б захисту в межах цієї справи.

Суд, перевіривши доводи учасників, викладені у заявах по суті справи, письмовими доказами, встановив такі обставини.
25.05.2026 ОСОБА_2 особисто звернувся до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою про надання безоплатної вторинної правничої допомоги у вигляді здійснення представництва інтересів у справі щодо визнання протиправним та скасування наказу ПОГ «Львівське УВП УТОС» про звільнення від 13.05.2026 № 10-К, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
До заяви ОСОБА_2 долучив копії паспорта громадянина України та документа, що засвідчує реєстраційний номер облікової картки платника податків, копію довідки медико-соціальної експертної комісії серії ЛВА-1 № 397234, відповідно до якої заявнику встановлено першу групу інвалідності по зору з дитинства (підгрупа Б) безстроково, а також копію довідки про доходи, видану Пенсійним фондом України № 8307 1933 4231 2532, згідно з якою заявник отримує пенсію у зв`язку з втратою годувальника, розмір якої за квітень 2026 року становив 4360 грн 78 коп. 
У самій заяві ОСОБА_2 власноручно зазначив, що на момент звернення отримав дохід за квітень 2026 року у розмірі 4 360 грн 78 коп. – пенсію у зв`язку з втратою годувальника, та засвідчив, що інших доходів, крім зазначених у заяві та поданих документах, не має. 
Талоном про прийняття заяви від 25.05.2026 №2026-4372667 підтверджується реєстрація звернення та перелік доданих до нього копій документів: копія паспорта та РНОКПП, копія довідки МСЕК, копія довідки про доходи. 
На підставі даного звернення, Західним міжрегіональним центром видано наказ № Н-БВПД/017/03.1-4/403 від 25.05.2026 про надання безоплатної вторинної правничої допомоги на підставі пункту 1 частини першої статті 14 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» для здійснення представництва інтересів в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами у справі щодо визнання протиправним та скасування наказу ПОГ «Львівське УВП УТОС» про звільнення від 13.05.2026 №10-К, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. 
На підставі цього наказу 27.05.2026 Західним міжрегіональним центром видано доручення № 017/03.1/6132, яким для надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_2 призначено адвоката Стефановича Юрія Михайловича (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 30.01.2003 № 2164/10).
Не погоджуючись з наданням безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_2 , позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд застосовує такі правові положення.
Зміст права на безоплатну правничу допомогу, порядок реалізації цього права, суб`єктів, підстави та порядок надання безоплатної правничої допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правничої допомоги регулює Закон України "Про безоплатну правову допомогу" №3460-VI від 02.06.2011.
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №3460-VI цей Закон регулює правовідносини у сфері надання безоплатної правничої допомоги суб`єктам права на безоплатну первинну правничу допомогу та суб`єктам права на безоплатну вторинну правничу допомогу, що встановлені цим Законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 13 Закону Закон №3460-VI безоплатна вторинна правова допомога вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя. 
Безоплатна вторинна правова допомога включає такі види правових послуг: захист; здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правову допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; складення документів процесуального характеру.
Пунктом 1 частини першої статті 14 Закону №3460-VI визначено, що право на безоплатну вторинну правову допомогу згідно з цим Законом та іншими законами України мають повнолітні особи, які перебувають під юрисдикцією України, якщо їхній середньомісячний дохід, розрахований відповідно до методики, затвердженої Міністерством юстиції України, не перевищує двох розмірів прожиткового мінімуму, розрахованого та затвердженого відповідно до закону для осіб, які належать до основних соціальних і демографічних груп населення, а також особи з інвалідністю, які отримують пенсію або державну соціальну допомогу відповідно до законів України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю" і "Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю", у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатної особи, - на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.
Суб`єкти права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначені пунктами 1, 14, 17, 19, 20, 26-29 частини першої цієї статті, мають право на отримання такої допомоги не більше шести разів протягом бюджетного періоду та одночасно не більше ніж за шістьма рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги (частина 4 статті 14 Закону №3460-VI). 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 17 Закону №3460-VI Центр з надання безоплатної правничої допомоги приймає рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги або про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги.
Порядок подання звернення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги визначено статтею 18 Закону №3460-VI, частиною першої якої передбачено, що звернення про надання одного з видів правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону, подаються особами, які досягли повноліття, або їх представниками до центру з надання безоплатної правничої допомоги в письмовій формі за місцем фактичного проживання таких осіб незалежно від реєстрації місця проживання чи місця перебування особи або за місцезнаходженням органу, що здійснює дізнання, досудове розслідування, суду, слідчого судді, що розглядають справу.
У зверненні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання особи, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги, поштова адреса, номери засобів зв`язку, викладається суть питання, для вирішення якого особа звертається за безоплатною вторинною правничою допомогою, та зазначається її належність до категорії осіб, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу.
Письмове звернення підписується такою особою або її представником та подається до центру з надання безоплатної правничої допомоги особисто або надсилається поштою.
Разом із зверненням про надання безоплатної вторинної правничої допомоги подаються документи (копії документів, завірені в установленому порядку), що ідентифікують особу, яка потребує безоплатної вторинної правничої допомоги, та підтверджують її належність до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону.
Центр з надання безоплатної правничої допомоги має право отримувати інформацію про підтвердження належності особи до суб`єктів права на безоплатну вторинну правничу допомогу з відповідних державних реєстрів.
Подання електронного звернення та копій документів, що підтверджують належність особи до однієї з категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону, засобами електронного зв`язку здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України.
Відповідно до частини першої статті 19 Закону №3460-VI у разі звернення особи про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, яка належить до однієї з категорій фізичних осіб, визначених пунктами 1, 2, 9-29 частини першої статті 14 цього Закону, або її законного представника, патронатного вихователя/представника центр з надання безоплатної правничої допомоги протягом 10 робочих днів з дня надходження звернення та документів, що підтверджують належність такої особи до відповідної категорії, приймає рішення про надання безоплатної вторинної правничої допомоги і надсилає такій особі або її законному представнику, патронатному вихователю/представнику копію зазначеного рішення.
Сторонами визнається той факт, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю першої групи з дитинства. 
Наказом Західного міжрегіонального центру № Н-БВПД/017/03.1-4/403 від 25.05.2026 надано безоплатну вторинну правничу допомогу ОСОБА_2 для здійснення представництва інтересів в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами у справі щодо визнання протиправним та скасування наказу ПОГ «Львівське УВП УТОС» про звільнення від 13.05.2026 №10-К, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
На підставі цього наказу Західним міжрегіональним центром видано доручення № 017/03.1/6132 від 27.05.2026, яким для надання безоплатної вторинної правничої допомоги ОСОБА_2 призначено адвоката Стефановича Ю.М.
Позивач зазначає, що є головою комітету трудового колективу ПОГ «Львівське УВП УТОС», проте не надає жодних доказів. 
При призначенні ОСОБА_2 адвоката відповідач керувався пунктом 1 частини першої статті 14 Закону України "Про безоплатну правничу допомогу" (вище наведеним у рішенні) та наявністю документів, які підтверджують інвалідність заявника та отримання ним пенсії у розмірі, що не перевищує двох прожиткових мінімумів для працездатної особи, а саме в 6 656 грн. Розмір пенсії у зв`язку з втратою годувальника, яку отримує ОСОБА_2 та яка підтверджена офіційною довідкою Пенсійного фонду України, за квітень 2026 року становив 4 360 грн 78 коп.
Позивач не погоджується з рішенням відповідача про надання безоплатної правової допомоги ОСОБА_2 вказуючи на те, що останній отримав правничу допомогу адвоката залученого Західним міжрегіональним центром на підставі доручення з надання безоплатної правничої допомоги в супереч вимогам Закону України "Про безоплатну правничу допомогу", при явному перевищенні ним порогу доходів у розмірі два прожиткових мінімумів для працездатної особи (сукупний дохід понад 11 000 грн).
З метою підтвердження цих припущень, позивачем заявлено клопотання про витребування доказів для спростування приналежності ОСОБА_2 до категорії осіб, які мають право на одержання безоплатної вторинної правової допомоги.
Частиною четвертою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) встановлено, що суд вживає передбачені законом заходи, необхідні для з`ясування всіх обставин у справі.
Відповідно до положень статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
На виконання вимог ухвали суду про відкриття провадження від 29.06.2026, відповідач надав матеріали, що стали підставою для прийняття рішення про надання безоплатної правової допомоги ОСОБА_2 , у тому числі оскаржуваний наказ.
Предметом спору у цій справі є правомірність Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правової допомоги про надання безоплатної правової допомоги ОСОБА_2 .
У межах розгляду цієї адміністративної справи суд надає правову оцінку тим доказам, які подавалися ОСОБА_2 одночасно з заявою від 25.05.2026 про надання безоплатної правничої допомоги та на підставі яких відповідачем приймалося оскаржуване рішення.
Докази, про витребування яких просить позивач, ОСОБА_2 не подавалися разом з заявою від 25.05.2026 про надання безоплатної правничої допомоги, за результатами яких відповідачем прийнято спірний наказ, а тому суд не вбачав підстав для їх витребування.
Твердження позивача про те, що адвокат Мукан Б.С. нібито відмовилася від виконання доручення через виявлену невідповідність доходів ОСОБА_2 критеріям закону, не підтверджене жодним належним доказом (відповідним актом, поясненням адвоката чи рішенням Західного міжрегіонального центру) і є її суб`єктивним припущенням.
При цьому, п`яте протягом бюджетного періоду звернення особи, яка відповідає визначеним законом критеріям, перебуває у межах, прямо дозволених законодавцем, і не може розцінюватися як зловживання чи протиправна дія з боку Західного міжрегіонального центру
Більше того, наказ Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № Н-БВПД/017/03.1-4/403 від 25.05.2026 є актом індивідуальної дії. 
Відповідно до пункту 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Таким чином, акт індивідуальної дії стосується конкретно визначених у ньому осіб (особи) та впливає на права та інтереси або встановлює обов`язки саме для цих осіб (особи).
За змістом частини другої статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
У Рішенні Конституційного Суду України від 25.11.1997 № 6-зп Суд зазначив, що ч частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування, посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або ущемляють права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді.
Окрім того, Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Рішення, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частини першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 5 КАС України.
Водночас обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення.
Неодмінним елементом правовідносин є їх зміст, тобто суб`єктивне право особи та її юридичний обов`язок. Відтак, судовому захисту підлягає суб`єктивне право особи, яке порушується у конкретних правовідносинах.
У Рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 Конституційний Суд України розтлумачив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.
Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути певних матеріальних або нематеріальних благ з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
При цьому, позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права, свободи чи інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас, задоволення відповідних вимог особи можливе лише в разі об`єктивної наявності порушення, тобто встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин.
Суд наголошує, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 N 3-рп/2003).
За правилами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Частиною першої статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом пункту 9 частини п`ятої статті 160 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень у позовній заяві зазначається обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача
Отже, адміністративне судочинство спрямоване на справедливе вирішення судом спорів з метою захисту саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень.
Крім того, адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для відновлення порушеного права у зв`язку із прийняттям рішення суб`єктом владних повноважень особа повинна довести, яким чином відбулось порушення її прав.
Разом з цим, порушення вимог Закону рішенням чи діями суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для визнання їх судом протиправними, оскільки обов`язковою умовою визнання їх протиправними є доведеність позивачем порушення його прав та охоронюваних законом інтересів цими діями чи рішенням з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Відповідно до висновку, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 у справі № 800/301/16, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність спору, у свою чергу, виключає можливість звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту.
Аналогічний висновок, сформований також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 802/2474/17-а.
З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав та інтересів позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав чи інтересів, то навіть у разі, якщо дії суб`єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає.
Звернення до суду є способом захисту порушених суб`єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.
Відсутність у заявника прав чи обов`язків у зв`язку із вчиненням оскаржуваних дій не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.
Суд зазначає, що таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи – позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 826/4406/16, від 15.08.2019 у справі №1340/4630/18, від 23.12.2019 у справі № 712/3842/17, від 27.02.2020 у справі № 500/477/15-а.
Узагальнюючи вищевикладені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, колегія суддів констатує, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Обов`язковою умовою визнання протиправними рішень суб`єкта владних повноважень, у тому числі й індивідуальних актів, є доведеність позивачем порушених його прав та інтересів цим рішенням суб`єкта владних повноважень. Порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття відповідного матеріального та/або нематеріального блага.
У контексті спірних правовідносин, суд наголошує, що оскаржуваний наказ Західного міжрегіонального центру з надання правничої допомоги № Н-БВПД/017/03.1-4/403 від 25.05.2026 є індивідуальним актом, яким надано безоплатну вторинну правничу допомогу ОСОБА_2 для здійснення представництва інтересів в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами у справі щодо визнання протиправним та скасування наказу ПОГ «Львівське УВП УТОС» про звільнення від 13.05.2026 №10-К, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.
Отже, в даному випадку відсутні порушення прав ОСОБА_1 , які б потребували судового захисту.
За таких обставин та наведеного правового регулювання, суд не вбачає правових підстав для визнання протиправними та скасування наказу Західного міжрегіонального центру № Н-БВПД/017/03.1-4/403 від 25.05.2026 про надання безоплатної вторинної правничої допомоги та, відповідно, виданого на його підставі доручення Західного міжрегіонального центру № 017/03.1/6132 від 27.05.2026. 
Стосовно вимоги позивача винести окрему ухвалу на посадових осіб відповідача, то суд зазначає, що за змістом статті 149 КАС України постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду. У даній справі суд не вважає необхідним постановляти окрему ухвалу.
На підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.
З огляду на відмову у позові питання про розподіл судових витрат не вирішується.
Керуючись статтями 2, 72-77, 139, 242-246, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Західного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги (провулок За Рудкою, 33, місто Тернопіль, Тернопільська область, 46003, код ЄДРПОУ 38357766) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У зв`язку з тим, що закінчення строку для ухвалення судового рішення, визначеного статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України, припало на період відпустки судді з 24.08.2026 по 07.08.2026, то повний текст рішення складено та підписано у перший робочий день судді після закінчення відпустки 08.09.2026.

Суддя Чепенюк О.В.