ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 липня 2026 року 
м. Київ 

справа № 759/4830/25 
провадження № 61-6997св26 

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 

учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зозулянський Дмитро Олександрович, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2025 року у складі судді Журибеди О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року у складі колегії суддів Таргоній Д. О., Борисової О. В., Голуб С. А. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, 

ВСТАНОВИВ: 

Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь: основну суму боргу в розмірі 1 565 000,00 грн та 31 500,00 дол. США; проценти за користування позикою у розмірі 853 861,02 грн та 17 186,34 дол. США за період з 14 лютого 2022 року до 28 січня 2025 року; три проценти річних у розмірі 43 368,03 грн та 872,90 дол. США за період з 26 лютого 2024 року до 31 грудня 2024 року, а також 196 170,71 грн інфляційних втрат за період з 01 березня 2024 року до 28 січня 2025 року. 

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що 14 лютого 2022 року він передав ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 1 565 000,00 грн та 31 500,00 дол. США. 

На підтвердження укладення договору позики та отримання грошових коштів відповідач склав письмову розписку, відповідно до якої зобов`язався повернути позику протягом трьох місяців з дня пред`явлення вимоги про її повернення. 

25 листопада 2023 року позивач направив відповідачу письмову вимогу про повернення позики, у зв`язку з чим строк виконання зобов`язання настав 25 лютого 2024 року. Однак відповідач вимогу залишив без виконання та отримані в позику грошові кошти не повернув. 

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 30 жовтня 2025 року позов задовольнив частково. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 051 854,43 грн, проценти за користування позикою у розмірі 655 360,20 грн, три проценти річних у розмірі 30 420,86 грн та інфляційні втрати в розмірі 131 887,44 грн, а всього - 1 869 522,93 грн. 

Стягнув із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 31 500,00 дол. США та три проценти річних у розмірі 872,90 дол. США, а всього - 32 372,90 дол. США. 

У задоволенні решти позовних вимог відмовив. 

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що наявна в матеріалах справи розписка від 14 лютого 2022 року є належним та допустимим доказом укладення між сторонами договору позики та підтверджує факт отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 1 565 000,00 грн та 31 500,00 дол. США із зобов`язанням повернути їх протягом трьох місяців з дня пред`явлення вимоги про повернення позики. 

Встановивши, що позивач направив відповідачу відповідну вимогу 25 листопада 2023 року, а відповідач у визначений строк свої зобов`язання належним чином не виконав, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості. 

При цьому суд урахував, що відповідач частково виконав зобов`язання шляхом сплати грошових коштів та передання матеріальних цінностей на загальну суму 513 145,57 грн, у зв`язку з чим визначив залишок неповернутої заборгованості у розмірі 1 051 854,43 грн та 31 500,00 дол. США. 

Вирішуючи вимогу про стягнення процентів за користування позикою, суд керувався тим, що сторони не погодили їх розмір у договорі, тому відповідно до частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) проценти за користування грошовими коштами в національній валюті підлягають нарахуванню на рівні облікової ставки Національного банку України лише в межах строку правомірного користування позикою, тобто до настання строку її повернення. З огляду на це суд стягнув 655 360,20 грн процентів за користування коштами та відмовив у стягненні процентів у сумі 17 186,34 дол. США, оскільки законодавством не передбачено механізму визначення таких процентів щодо позики, наданої в іноземній валюті, за відсутності відповідної домовленості сторін. 

Крім того, суд дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, та стягнув із відповідача 30 420,86 грн і 872,90 дол. США трьох процентів річних, а також 131 887,44 грн інфляційних втрат, здійснивши їх перерахунок з урахуванням часткового погашення боргу відповідачем. 

Відхиляючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд зазначив, що строк виконання зобов`язання настав 25 лютого 2024 року, тоді як із цим позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 05 березня 2025 року, тобто в межах установленої законом трирічної позовної давності. 

Київський апеляційний суд постановою від 22 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником Зозулянським Д. О. , задовольнив частково. 

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2025 року скасував у частині задоволення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат і ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. 

У зв`язку з цим апеляційний суд виклав абзаци другий і третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції в такій редакції: 

«Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 1 051 854,43 грн та проценти за користування позикою у розмірі 655 360,20 грн, а всього - 1 707 214,63 грн. 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 31 500,00 дол. США». 

Стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1 271,76 грн. 

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами правовідносин, що виникли з договору позики від 14 лютого 2022 року. 

Колегія суддів керувалася тим, що власноручно складена та підписана ОСОБА_2 розписка підтверджує як факт отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 1 565 000,00 грн та 31 500,00 дол. США, так і взяте на себе зобов`язання повернути ці кошти після спливу трьох місяців з моменту пред`явлення вимоги про повернення. 

Доводи апеляційної скарги про фіктивність розписки, відсутність факту передання коштів, недоведеність боргових зобов`язань та необхідність призначення почеркознавчої експертизи апеляційний суд визнав необґрунтованими, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. 

Апеляційний суд також погодився з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення вимог про стягнення основної суми боргу та процентів за користування позикою, нарахованих відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України. Суд зазначив, що за відсутності погодженого сторонами розміру процентів вони підлягають визначенню на рівні облікової ставки Національного банку України в межах строку правомірного користування позикою. Водночас колегія суддів погодилася з відмовою у стягненні процентів від суми позики, наданої в доларах США, оскільки чинне законодавство не передбачає застосування облікової ставки НБУ до іноземної валюти. 

Разом із тим апеляційний суд дійшов висновку про помилковість рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. Колегія суддів керувалася тим, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню пункт 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено звільнення позичальника у період дії воєнного стану від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики. Оскільки договір позики укладено 14 лютого 2022 року, а прострочення виконання зобов`язання виникло під час дії воєнного стану, відповідач звільняється від обов`язку сплачувати інфляційні втрати та три проценти річних. 

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 

У травні 2026 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зозулянський Д. О., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 та у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц, від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 752/19567/14-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином зібрані у справі докази, а також безпідставно відмовили у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України). 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що надана позивачем розписка не підтверджує факту передання йому грошових коштів та не містить усіх істотних умов договору позики, зокрема відомостей про отримання коштів у борг і зобов`язання їх повернути. На думку заявника, суди не встановили дійсної правової природи спірних правовідносин та безпідставно визнали доведеним факт укладення між сторонами договору позики. 

Також заявник стверджує, що позивач не довів походження грошових коштів, які нібито були передані в борг, а суди не врахували здійснені відповідачем платежі на користь позивача та обставини їхніх взаємовідносин, які, за твердженням відповідача, існували між сторонами ще з 2019 року. 

Крім того, заявник вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у призначенні почеркознавчої експертизи, незважаючи на те, що він заперечував факт підписання розписки та отримання коштів за нею. На його переконання, така відмова призвела до неповного з`ясування обставин справи та порушення принципів змагальності сторін і рівності їхніх процесуальних прав. 

Також заявник зазначає, що позивач не є фінансовою установою, а тому не має права надавати фінансові послуги та отримувати проценти за користування коштами, а нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України у спірних правовідносинах є безпідставним. Окремо наголошує, що проценти за користування позикою можуть нараховуватися лише в межах строку правомірного користування коштами, а не після настання строку повернення позики. 

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив. 

Рух справи в суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 12 червня 2026 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва. 

17 липня 2026 року матеріали справи № 759/4830/25 надійшли до Верховного Суду. 

Фактичні обставини, з`ясовані судами 

Відповідно до розписки від 14 лютого 2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 565 000,00 грн та 31 500,00 дол. США і зобов`язався повернути їх після спливу трьох місяців з моменту пред`явлення вимоги про повернення грошових коштів (а. с. 11). 

Зазначені обставини підтверджуються письмовою розпискою, яка містить підпис ОСОБА_2 . 

25 листопада 2023 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 письмову вимогу про повернення позикових коштів за адресою його місця проживання: АДРЕСА_1 . 

Суди також з`ясували, що після отримання позики ОСОБА_2 частково виконав зобов`язання щодо її повернення. Зокрема, він сплатив на користь ОСОБА_1 грошові кошти у загальному розмірі 70 882,15 грн. 

Крім того, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 матеріальні цінності (спортивне спорядження та одяг) загальною вартістю 442 263,42 грн. 

Разом із тим на момент звернення до суду та розгляду справи залишок заборгованості за договором позики відповідач у повному обсязі не погасив. 

Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу першого частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

За змістом касаційної скарги ОСОБА_2 не оскаржує судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, а також у частині, в якій апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції щодо стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат і ухвалив у цій частині нове рішення про відмову в позові. 

Таким чином, предметом касаційного перегляду є лише висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики та процентів за користування позикою, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд переглядає ці судові рішення лише в зазначеній частині. 

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). 

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. 

У частині першій статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). 

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). 

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. 

Верховний Суд у постанові від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зазначив, що у частині третій статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належного виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати увагу на декількох аспектах: а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що, незважаючи на «знаходження» у боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються у тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належне виконання зобов`язання. Водночас процесуальні відносини проявляються у тому, що презумпція належного виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належне виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належне виконання боржником свого обов`язку. 

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. 

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. 

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). 

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. 

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. 

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18). 

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. 

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14 (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20). 

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). 

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). 

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. 

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Установивши, що 14 лютого 2022 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 565 000,00 грн та 31 500,00 дол. США, про що власноручно склав і підписав розписку, в якій також визначив обов`язок повернути позику після спливу трьох місяців з моменту пред`явлення вимоги про її повернення, а також те, що 25 листопада 2023 року позивач пред`явив відповідачу вимогу про повернення коштів, однак останній свої зобов`язання виконав лише частково, повернувши 70 882,15 грн та передавши матеріальні цінності на суму 442 263,42 грн, суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача неповернутої суми позики у розмірі 1 051 854,43 грн та 31 500,00 дол. США. 

Такі висновки відповідають положенням статей 1046, 1047, 1049 ЦК України та узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17, згідно з якими розписка позичальника є належним доказом не лише укладення договору позики, а й факту передання позичальнику грошових коштів. 

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що розписка не підтверджує факту передання коштів та виникнення між сторонами правовідносин позики. 

Зміст розписки від 14 лютого 2022 року свідчить про отримання відповідачем конкретної суми грошових коштів від позивача та містить безумовне зобов`язання щодо їх повернення. Саме такі ознаки є визначальними для кваліфікації правовідносин сторін як договору позики. Суди попередніх інстанцій, дослідивши зміст цього документа, правильно встановили справжню правову природу спірних правовідносин та надали належну правову оцінку зазначеному доказу. 

Не заслуговують на увагу й доводи заявника про те, що позивач не довів походження коштів, які були передані в позику. 

Предметом доказування у цій справі є факт укладення договору позики, передання коштів позичальнику, настання строку виконання зобов`язання та його невиконання. Натомість джерело походження коштів позикодавця не належить до обставин, які підлягають доказуванню під час вирішення спору про стягнення боргу за договором позики між фізичними особами, якщо інше не впливає на дійсність правочину. Відповідач не заявляв самостійних вимог про недійсність договору та не навів обставин, які б свідчили про незаконність набуття позивачем відповідних коштів. 

Безпідставними є також посилання касаційної скарги на те, що суди не врахували здійснені відповідачем платежі та передання майна в рахунок погашення боргу. 

Як установлено судами, усі підтверджені належними доказами платежі та передані матеріальні цінності були враховані під час визначення розміру непогашеної заборгованості. Саме з урахуванням часткового виконання відповідачем зобов`язання суди визначили залишок боргу у розмірі 1 051 854,43 грн. Доказів здійснення інших платежів або передання майна на більшу суму відповідач не надав. 

Не можуть бути підставою для скасування судових рішень і доводи заявника щодо безпідставної відмови у призначенні почеркознавчої експертизи. 

Відповідно до частини першої статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу лише у разі, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання, без яких установити відповідні обставини неможливо. 

Із матеріалів справи відомо, що представник відповідача двічі заявляв клопотання про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення того, чи виконаний підпис у розписці від 14 лютого 2022 року ОСОБА_2 чи іншою особою. 

Водночас під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що відповідач не заперечував наявності боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 та фактично визнавав існування між сторонами відповідних правовідносин. Крім того, суди встановили, що після виникнення спірних правовідносин ОСОБА_2 частково повернув позивачу грошові кошти та передав майно в рахунок погашення боргу, що також узгоджується з його поясненнями щодо наявності заборгованості. 

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність реальної необхідності у проведенні почеркознавчої експертизи, оскільки обставина, для з`ясування якої відповідач просив призначити експертизу, не перебувала у логічному зв`язку з його процесуальною позицією у справі та спростовувалася його ж власними поясненнями щодо наявності боргу. 

Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що клопотання про призначення експертизи було мотивоване лише наявністю сумнівів відповідача щодо виконання ним підпису на розписці, однак жодних належних і допустимих доказів на підтвердження підроблення документа, виконання підпису іншою особою або інших обставин, які б об`єктивно зумовлювали необхідність застосування спеціальних знань, відповідач не надав. 

При цьому колегія суддів враховує, що відповідач не лише не надав жодного доказу на підтвердження підроблення розписки чи виконання підпису іншою особою, а й фактично визнавав наявність боргових правовідносин із позивачем та частково виконав зобов`язання щодо повернення отриманих коштів шляхом здійснення платежів і передання майна в рахунок погашення боргу. 

За таких обставин призначення почеркознавчої експертизи не могло вплинути на встановлення обставин, які входять до предмета доказування у цій справі, а тому відмова судів у задоволенні відповідного клопотання не свідчить про недослідження доказів чи порушення норм процесуального права. 

Також Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач не є фінансовою установою, а тому не має права на отримання процентів за користування позикою. 

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України право позикодавця на одержання процентів від суми позики виникає безпосередньо із закону та не ставиться у залежність від наявності у нього статусу фінансової установи. Надання фізичною особою іншій фізичній особі грошових коштів у позику на підставі цивільно-правового договору не є діяльністю з надання фінансових послуг у розумінні спеціального законодавства. 

Установивши, що сторони не погодили розмір процентів за користування позикою, наданою у національній валюті, суди правильно застосували частину першу статті 1048 ЦК України та визначили розмір процентів від суми позики у розмірі 1 565 000,00 грн на рівні облікової ставки Національного банку України за період правомірного користування коштами. 

При цьому апеляційний суд залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів від суми позики, наданої у розмірі 31 500,00 дол. США, оскільки за відсутності погодженого сторонами розміру процентів положення частини першої статті 1048 ЦК України щодо визначення їх на рівні облікової ставки Національного банку України можуть бути застосовані лише до грошового зобов`язання, вираженого у гривні. 

Отже, доводи касаційної скарги про безпідставність стягнення процентів є необґрунтованими, оскільки проценти були стягнуті судами виключно щодо суми позики, наданої у національній валюті, та відповідно до вимог статті 1048 ЦК України. 

Інші доводи касаційної скарги спрямовані на переоцінку доказів та незгоду заявника з установленими судами фактичними обставинами справи, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Отже, суди попередніх інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, надали належну оцінку поданим сторонами доказам, правильно застосували норми матеріального права та не допустили порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень у межах доводів касаційної скарги. 

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі. 

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. 

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про стягнення суми основного боргу за договором позики та процентів за користування позикою - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України. 

Щодо судових витрат 

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника. 

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 

ПОСТАНОВИВ: 

Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Зозулянський Дмитро Олександрович, залишити без задоволення. 

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 квітня 2026 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми основного боргу за договором позики та процентів за користування позикою залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді: | Є. В. Петров
| А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко