ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року 
м. Київ
справа № 140/1304/25
адміністративне провадження № К/990/20441/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
суддя-доповідач - Стародуб О.П.,
судді: Берназюк Я.О., Бевзенко В.М.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 (суддя Костюкевич С.Ф.) та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2026 (судді Глушко І.В., Затолочний В.С., Хобор Р.Б.)
в адміністративній справі №140/1304/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:
- визнати протиправною відмову в проведенні перерахунку та виплати пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII; 
- зобов`язати здійснити перерахунок та виплату пенсії по інвалідності з урахуванням надбавки (підвищення) до пенсії в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993 №3551-XII, починаючи з 10.08.2024 (в межах 6-ти місячного строку звернення до суду) по дату набрання рішенням суду законної сили. 
В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідач протиправно не здійснював нарахування та виплату підвищення пенсії як учаснику бойових дій згідно статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у належному розмірі (150% мінімальної пенсії за віком на відповідний рік), чим порушив його право на належне соціальне забезпечення.
ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в ГУ ПФУ у Волинській області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 29.12.1992.
У складі пенсійної виплати позивачу щомісячно нараховується та виплачується доплата як учаснику бойових дій у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Покликаючись на наявність визначених законом підстав для виплати такої допомоги у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком, позивач звернувся до відповідача із заявою від 24.01.2025 про нарахування та виплату вказаної доплати.
Листом відповідача від 31.01.2025 за вих. №1399-1049/М-04/8-0300/25 позивачу відмовлено у задоволенні заяви у зв`язку із відсутністю на те законних підстав.
Вважаючи відмову відповідача протиправною, позивач звернувся із позовом до суду.
КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПОПЕРЕДНІХ ІНСТАНЦІЙ
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 27.05.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2026, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди попередніх інстанції виходили з того, що з 01.07.2006 та станом на момент вирішення спору чинна редакція статті 12 Закону №3551-XII передбачає підвищення пенсії учасникам бойових дій в розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Вказане положення Закону не змінювалось, таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційними), у встановленому законом порядку не визнавалося.
Враховуючи, що в редакції Закону №3551-XII з 01.07.2006 відсутня норма, яка встановлює підвищення пенсії учасників бойових дій на 150% мінімальної пенсії за віком, а натомість визначено, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, суди дійшли висновку, що відповідач під час нарахування та виплати позивачу пенсії діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
ДОВОДИ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА КАСАЦІЙНУ СКАРГУ ТА ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
З рішенням суду першої інстанції та постановою суду апеляційної інстанції не погодився позивач, подав касаційну скаргу.
В обґрунтування касаційної скарги покликається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Зокрема, покликається на те, що оскільки право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону №2262-ХІІ у нього виникло 29.12.1992, то в силу заборони зворотної дії законів у часі до спірних правовідносин, застосуванню підлягає стаття 15 Закону №3551-ХІІ в редакції, чинній саме на вказану дату, якою було передбачено підвищення пенсії у процентах до мінімальної пенсії за віком.
Також покликається на те, що апеляційний суд необґрунтовано відхилив клопотання про звернення до Верховного Суду для вирішення питання щодо конституційності закону.
В обґрунтування своїх доводів покликається на висновки Верховного Суду у постановах від 25.07.2019 у справі №196/881/16-а та від 18.10.2018 у справі №196/1022/16-а.
Як на підставу касаційного оскарження, особа, яка подала касаційну скаргу, покликається на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Також, як на підставу касаційного оскарження скаржник покликається на пункт 3 частини 2 статті 353 КАС України.
Просить рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Також просить звернутись до Конституційного Суду України з поданням щодо перевірки на відповідність Конституції України частини четвертої статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону №2939-IV та пункту 2 Розділу «Прикінцеві положення» Закону №2939-IV, яким з 1 липня 2006 року учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються у розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Копія ухвали про відкриття касаційного провадження разом з копією касаційної скарги та доданими до неї документами доставлена до електронного кабінету відповідача 21.05.2026 о 20:23, однак останній не скористався правом подати відзив на касаційну скаргу.
ВИСНОВКИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ від 09.04.1992 (далі - Закон №2262-ХІІ)
Відповідно до статті 15 Закону №2262-ХІІ особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, іншим особам, зазначеним у пунктах "б"-"д", "з" статті 1-2 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом.
З 01.01.1994 введено в дію Закон України від 22.10.1993 №3551-XII "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон №3551-XII), частина третя статті 12 якого встановлювала, що учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі мінімальної пенсії за віком.
Законом України від 23.11.1995 №458/95-ВР зазначену норму викладено у новій редакції, у силу якої, учасникам бойових дій пенсії підвищуються в розмірі 150 % мінімальної пенсії за віком.
Наведена редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була чинною до 01.07.2006.
Водночас пунктом 2 Закону України від 05.10.2005 №2939-IV частину четверту статті 12 Закону №3551-ХІІ викладено в такій редакції: "Учасникам бойових дій пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються в розмірі 25 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність".
Відповідно до пункту 1 Прикінцевих положень Закону №2939-IV, цей Закон набирає чинності з 01.01.2006, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 01.07.2006, та пункту 4, який набирає чинності з 01.01.2007.
У постанові від 26.11.2020 у справі № 826/16982/18 із подібними правовідносинами, Верховний Суд сформував наступні висновки:
«…на час виникнення спірних правовідносин (2018 рік), редакція статті 12 Закону №3551-ХІІ була зміненою, та передбачала, що учасникам бойових дій пенсія підвищується в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Пункт 2 Закону України від 05.10.2005 №2939-IV в установленому законом порядку неконституційним не визнавався.
Таким чином, з 01.07.2006 частина четверта статті 12 Закону № 3551-ХІІ діє у новій редакції, яка передбачає підвищенням пенсії в розмірі 25 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
У пункті 2.1 Рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.
…
За наведеного правового регулювання та встановлених у справі обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виплати позивачу пенсії з урахуванням підвищення в розмірі 150 процентів мінімальної пенсії за віком як учаснику бойових дій відповідно до Закону України №3551-ХІІ, в редакції Закону №458/95 від 23.11.1995…».
У справі, яка розглядається, спірні правовідносини стосуються правомірності нарахування та виплати позивачу з 10.08.2024 підвищення до пенсії як учаснику бойових дій відповідно до статті 12 Закону №3551-XII у розмірі 25% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
За таких обставин та сформованих висновків Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано дійшли висновку щодо правомірності дій відповідача та ухвалили рішення про відмову у задоволенні позову.
Покликання позивача в обґрунтування доводів касаційної скарги на те, що судами застосовано Закон №2939-IV до правовідносин, які виникли до набрання ним чинності, є безпідставним, оскільки предметом спору у цій справі є виплата пенсії з серпня 2024 року, відтак спірні правовідносини виникли в період дії Закону №2939-IV.
Покликання позивача в обґрунтування доводів касаційної скарги в цій частині на висновки Верховного Суду у постанові від 25.07.2019 у справі №196/881/16-а також є безпідставним, оскільки у зазначеній постанові Верховний Суд навпаки погодився з висновками судів щодо безпідставності тверджень позивача про звуження змісту і обсягу його права на соціальне забезпечення, оскільки відповідно до частини першої статті 58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи і залишив без змін рішення судів попередніх інстанцій, якими в задоволенні позовних вимог було відмовлено.
З цих же мотивів безпідставним є покликання позивача на висновки Верховного Суду у постанові від 18.10.2018 у справі №196/1022/16-а.
Також безпідставним є покликання позивача в обґрунтування доводів касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив його клопотання про звернення до Конституційного Суду України, оскільки рішення суду апеляційної інстанції в цій частині належним чином обґрунтоване, з наведенням відповідних мотивів, а доводи позивача в цій частині зводяться до незгоди з таким рішенням.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для звернення в порядку частини четвертої статті 7 КАС України до Конституційного Суду України, оскільки також не вбачає суперечності пункту 2 Закону №2939-IV Конституції України.
До того ж, до Конституційного Суду України уже надходило подання щодо неконституційності окремих положень Закону №2939-IV (в т. ч. його пункту 2) в контексті порушення конституційних засад рівності прав та принцип справедливості на належне пенсійне забезпечення всіх категорій громадян, однак ухвалою від 23.10.2007 у справі №2-42/2007 у відкритті конституційного провадження було відмовлено.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, оскільки при ухваленні рішень суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 27.05.2025 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06.04.2026 в адміністративній справі №140/1304/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді:
О.П. Стародуб

Я.О. Берназюк

В.М. Бевзенко