Справа № 569/6393/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2026 року  Рівненський міський суд 
Рівненської області 

в особі судді Ковальова І.М.
при секретарі Білецькій А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення судових витрат,-

в с т а н о в и в :

До Рівненського міського суду Рівненської області через представника ОСОБА_2 звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури», в якому просив суд: стягнути з Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» на користь ОСОБА_1 заборгованість із виплати середньої заробiтної плати за перiод не працевлаштування з 18.11.2025 по 17.01.2026 у розмірі 132 228,96 грн; стягнути з Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» на користь ОСОБА_1 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 15.12.2021 перебував у трудових відносинах із Державним підприємством «Фінансування інфраструктурних проектів». Наказом від 17.10.2025 №295-к його було звільнено із займаної посади у зв`язку зі скороченням його посади внаслідок скорочення чисельності штату Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 

Позивач посилається на пункт 2.5 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та трудовим колективом Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» від 01.09.2014 (зі змінами від 24.04.2025), відповідно до якого при звільненні працівника в разі змін в організації виробництва i праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, йому одноразово виплачується вихідна допомога у розмірі дванадцяти середніх заробітних плат і у подальшому середня заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення

Зазначає, що при звільненні йому було виплачено вихідну допомогу у розмірі дванадцяти середніх заробітних плат. За твердженням позивача, після звільнення він не був працевлаштований, однак відповідач не здійснив виплату середньої заробітної плати за період до наступного працевлаштування в межах трьох місяців з дня звільнення, як це передбачено пунктом 2.5 Колективного договору.

Також позивач зазначає, що до звернення до суду вживав заходів щодо досудового врегулювання спору, звертався до відповідача з вимогою про добровільне виконання зобов`язань, передбачених пунктом 2.5 Колективного договору, однак відповідні вимоги залишилися без задоволення, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом своїх прав.

Посилаючись на наведені обставини, позивач просить суд стягнути з відповідача середню заробітну плату за період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення, а також судові витрати.
У відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що спірна виплата, передбачена пунктом 2.5 Колективного договору, не є заробітною платою, а має характер додаткової соціально-трудової гарантії.

Зазначив, що право на виплату середнього заробітку за період до наступного працевлаштування не є безумовним і виникає лише за умови належного підтвердження факту не працевлаштування після звільнення. На думку відповідача, позивач не надав належних та допустимих доказів перебування у статусі безробітного чи вжиття заходів щодо працевлаштування, а довідка за формою ОК-5 не підтверджує зазначених обставин.

Також відповідач зазначив, що до звернення позивача до суду ним вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору, зокрема позивачу було надано письмові роз`яснення щодо умов отримання спірної виплати та запропоновано надати документи, які підтверджують факт не працевлаштування, однак такі документи надані не були.

Крім того, відповідач вказав на необґрунтованість розрахунку заявленої до стягнення суми, відсутність підстав для автоматичної виплати середнього заробітку за максимальний тримісячний період, а також просив суд врахувати, що позовні вимоги не є вимогами про стягнення заробітної плати у розумінні законодавства.

Від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, оскільки після звільнення позивач не був працевлаштований, у зв`язку з чим відповідно до пункту 2.5 Колективного договору має право на виплату середньої заробітної плати за період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці.

Посилалися на те, що Колективний договір не ставить право на отримання такої виплати у залежність від перебування особи на обліку в центрі зайнятості чи надання відповідної довідки. На підтвердження факту не працевлаштування позивач надавав відповідачу довідки Пенсійного фонду України за формою ОК-5, які відповідач спочатку визнав достатніми та на їх підставі здійснив виплату середнього заробітку за один місяць, а згодом безпідставно почав вимагати довідку центру зайнятості.

Також зазначили, що позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами про виплату середнього заробітку та намагався врегулювати спір у досудовому порядку, однак належних виплат не отримав, що і стало підставою для звернення до суду.

Представником відповідача подано заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначено, що доводи позивача не спростовують правової позиції відповідача, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 до державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення судових витрат - залишено без руху.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 31.03.2026 прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення судових витрат до розгляду та відкрито провадження. Призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у приміщенні Рівненського міського суду Рівненської області.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, наполягав на тому, що позивач після звільнення не був працевлаштований, а тому має право на отримання виплат, передбачених пунктом 2.5 Колективного договору. Просив позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи на відсутність належних доказів не працевлаштування позивача та відсутність підстав для задоволення заявлених вимог. Окремо зазначив, що при звільненні позивачу було здійснено виплату у загальному розмірі 1 061 184,96 грн. Просив у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, письмові докази, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, приходить до наступного висновку.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Частиною першою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, та на підставі наявних у справі доказів суд вважає, що позовна заява про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення судових витрат задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що з 15.12.2021 ОСОБА_1 працював на посаді юристконсульта управління будівництва та розвитку інфраструктури Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» (наказ №498-к від 14.12.2021).

27.09.2022 в зв`язку із внесенням змін до штатного розпису ОСОБА_1 переведено на посаду юриста юридичної служби Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» (наказ №280-к від 27.09.2022).

Наказом Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» від 17.10.2025 №295-к «Про звільнення ОСОБА_1 » звільнено ОСОБА_1 17 жовтня 2025 року з займаної посади юриста юридичної служби Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» у зв`язку зі скороченням його посади внаслідок скорочення чисельності штату державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» згідно пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. 

Окрім цього, відповідно до наказу від 17.10.2025 №295-к позивачу нараховано та виплачено: - грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 15.12.2023 по 14.12.2024 в кількості 14 календарних днів; - грошову компенсацію за невикористану частину щорічної відпустки за період роботи з 15.12.2024 по 17.10.2025 в кількості 13 календарних днів; - вихідну допомогу в розмірі середньомісячної заробітної плати відповідно до статті 44 Кодексу Законів про Працю України; - винагороду за вислугу років у розмірі 3,0 в долях посадового окладу пропорційно часу, що пропрацював в цьому календарному році відповідно до пункту 3.5 додатку 4 Колективного договору державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів».

Наказом Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» від 29.10.2025 №312-к «Про виплату ОСОБА_1 » ОСОБА_1 нараховано та виплачено одноразову вихідну допомогу у розмірі дванадцяти середніх заробітних плат та середній заробіток за весь час затримки з 17 жовтня 2025 року по день фактичного розрахунку.

18.11.2025 позивач звернувся до голови комісії з реорганізації державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» Миколи Цикалевича із заявою, в якій повідомив, що не перебуває у трудових відносинах, відтак просить здійснити, передбачену п. 2.5 Колективного договору, виплату середньої заробітної плати за один місяць після звільнення.

Листом від 30.12.2025 №388 «Щодо надання довідки ОК-5» Державним підприємством «Відновлення критичної інфраструктури» було повідомлено позивача про необхідність надання довідки форми ОК-5, сформованої після відповідних звітних дат, для підтвердження відсутності працевлаштування та здійснення нарахування і виплати середньої заробітної плати за період до наступного працевлаштування відповідно до пункту 2.5 Колективного договору.

03.01.2026 позивач направив директору державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» Миколі Магасевичу лист із проханням протягом 5 календарних днів з моменту отримання звернення нарахувати та виплатити середню заробітну плату за 1 календарний місяць (з 18.10.2025 по 18.11.2025) у розмірі 66 114,48 грн. Повідомив, що, в подальшому, ним будуть подані аналогічні заяви про здійснення виплати середньої заробітної плати за період з 18.11.2025 по 18.01.2026.

Листом від 21.01.2026 позивач звернувся до директора державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» Миколи Магасевича із проханням протягом 5 календарних днів з моменту отримання звернення нарахувати та виплатити середню заробітну плату за 1 календарний місяць (з 18.11.2025 по 18.12.2025) у розмірі 66 114,48 грн.

21.02.2026 ОСОБА_1 звернувся до голови комісії з перетворення Державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» Євгена Крамаренка із листом, в якому просив протягом 5 днів з моменту отримання листа виплатити середню заробітну плату за 2 календарні місяці (18.11.2025 – 18.01.2026) у розмірі 132 228,96 грн.

Листом від 04.03.2026 №488 «Щодо підтвердження права на виплату середнього заробітку за період не працевлаштування» Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» запропонувало ОСОБА_1 задля підтвердження права на отримання виплати надати довідку територіального органу Державного центру зайнятості про перебування на обліку та набуття статусу зареєстрованого безробітного (або особи, що шукає роботу) із зазначенням періоду такого перебування. Попередило, що у разі відсутності належного підтвердження періоду не працевлаштування будуть вжиті заходи щодо повернення безпідставно сплачених підприємством коштів у розмірі 50 908,12 грн (перша виплата).

З наданої позивачем довідки про заробітну плату, виданої Державним підприємством «Фінансування інфраструктурних проектів», вбачається, що за період з жовтня 2024 року по вересень 2025 року ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у розмірі 1 262 834,66 грн.

Відповідно до розрахунку за жовтень 2025 року позивачу при звільненні було нараховано 206 383,85 грн (до виплати 147 350,53 грн).

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовується сторонами, 09.01.2026 Державне підприємство «Дирекція з будівництва Міжнародного аеропорту «Одеса» здійснило виплату позивачу у розмірі 50 858,12 грн, коментар до платежу: сплата компенсації відповідно до п. 2.5 Колективного договору ДП «ФІНІНПРО» за листопад 2025 р., ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Окрім цього, в матеріалах справи наявні відомості Пенсійного фонду України про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб та довідки форми ОК-5.

01.09.2014 між Адміністрацією і трудовим колективом Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» було укладено Колективний договір, затверджений загальними зборами трудового колективу Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів» та погоджений виконуючим обов`язки Голови Національного агентства з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів ОСОБА_3 

24.04.2025 було внесено зміни та доповнення до пунктів 1.5 та 2.5 Колективного договору між Адміністрацією та трудовим колективом Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів».

Пункт 2.5 Колективного договору викладено у такій редакції: 

«2.5. Працівники можуть бути звільнені з Підприємства у разі змін в організації виробництва, при скороченні чисельності штату, за власним бажанням працівника та з ініціативи роботодавця. У випадку скорочення чисельності штату працівники персонально попереджаються Адміністрацією про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці. При цьому Адміністрація може, у разі наявності, запропонувати працівникові іншу роботу за фахом, а у разі неможливості, або при відмові працівника від запропонованої йому роботи, останній працевлаштовується самостійно. При звільненні працівника у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, йому одноразово виплачується вихідна допомога у розмірі дванадцяти середніх заробітних плат, а в подальшому середня заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення».

Відповідно до протоколу засідання Комісії з перетворення державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» від 26.02.2026 Комісією прийнято рішення, згідно з яким для здійснення виплати середньої заробітної плати за період до наступного працевлаштування працівник має надати документи, які підтверджують факт його не працевлаштування, а довідка форми ОК-5 не визнається достатнім підтвердженням такого факту.
Відповідно до наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 05.05.2025 № Н-204 «Про реорганізацію Державного підприємства «Фінансування інфраструктурних проектів»» Державне підприємство «Фінансування інфраструктурних проектів» реорганізовано шляхом його приєднання до Державного підприємства «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса».

Наказом Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 11.12.2025 №Н-611 «Про внесення змін до Статуту державного підприємства «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» перейменовано державне підприємство «Дирекція з будівництва міжнародного аеропорту «Одеса» на державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури».

Відповідно до наказу Державного агентства відновлення та розвитку інфраструктури України від 29.01.2026 №36 Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» припинено шляхом перетворення в Товариство з обмеженою відповідальністю «Відновлення критичної інфраструктури».

Зазначеним наказом, зокрема, утворено Комісію з перетворення Підприємства, затверджено її персональний склад та визначено обсяг повноважень, необхідних для здійснення процедури припинення, включаючи повноваження щодо управління справами Підприємства, забезпечення дотримання трудових прав працівників, аналізу та врегулювання зобов`язань, а також прийняття відповідних організаційно-управлінських рішень.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У постанові Пленуму Верховного суду України за № 13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що при розгляді справ про оплату праці осіб, які працюють за трудовим договором, судам слід відмежовувати сферу державного регулювання оплати праці від сфери її договірного регулювання. Так, державне регулювання оплати праці полягає, зокрема в установленні мінімальної заробітної плати та інших зазначених у законодавстві норм і гарантій оплати праці працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, а також умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету. За цими межами здійснюється договірне регулювання оплати праці на основі системи угод, що укладаються на державному, галузевому, регіональному та виробничому (колективний договір) рівнях відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди».

Статтями 1 та 2 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців. Колективний договір укладається на підприємстві, в установі, організації, а також з фізичною особою, яка використовує найману працю.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.
Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Положеннями ст. 13 КЗпП України врегульовано, що зміст колективного договору визначається сторонами в межах їх компетенції, та в колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та інше); встановлення гарантій, компенсацій, пільг тощо.

Статтею 18 КЗпП України передбачено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації, фізичної особи, яка використовує найману працю, незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов`язковими як для власника або уповноваженого ним органу, фізичної особи, яка використовує найману працю, так і для працівників. 

Аналогічне положення міститься і в ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди».

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно - ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

У статті 1 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата».

Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» закріплено структуру заробітної плати.

Основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Пунктом 14.1.48 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що заробітна плата для цілей розділу IV цього Кодексу – основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом.

Окрім цього, відповідно до пункту 1.3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 № 5, фонд оплати праці складається з фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати та інших заохочувальних і компенсаційних виплат, перелік яких визначено розділом 2 Інструкції. Водночас аналіз положень пункту 2.3 Інструкції № 5 свідчить, що виплата, передбачена пунктом 2.5 Колективного договору, у вигляді середньої заробітної плати за період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення, не віднесена до жодного із видів виплат, що входять до фонду оплати праці. 

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі №910/24323/16.

Як вбачається, із пункту 2.5 Колективного договору (з урахуванням змін) працівники можуть бути звільнені з Підприємства у разі змін в організації виробництва, при скороченні чисельності штату, за власним бажанням працівника та з ініціативи роботодавця. У випадку скорочення чисельності штату працівники персонально попереджаються Адміністрацією про майбутнє звільнення не пізніше ніж за два місяці. При цьому, Адміністрація може, у разі наявності, запропонувати працівникові іншу роботу за фахом, а у разі неможливості, або при відмові працівника від запропонованої йому роботи, останній працевлаштовується самостійно. При звільненні працівника у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, йому одноразово виплачується вихідна допомога у розмірі дванадцяти середніх заробітних плат, а в подальшому середня заробітна плата за весь період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення.

Зі змісту пункту 2.5 Колективного договору вбачається, що вказана виплата здійснюється після звільнення працівника та фактично є соціально-компенсаційною гарантією, спрямованою на забезпечення матеріальної підтримки працівника на період пошуку нового місця роботи. Право на її отримання не пов`язується з виконанням працівником трудових обов`язків, результатами його праці чи оплатою відпрацьованого або невідпрацьованого часу, а виникає виключно після припинення трудових правовідносин та обумовлене відсутністю подальшого працевлаштування особи. 

Відтак суд дійшов висновку, що така виплата не має ознак заробітної плати як винагороди за виконану роботу, а є додатковою соціальною гарантією, добровільно встановленою сторонами колективного договору понад гарантії, передбачені чинним законодавством, та фактично за своєю суттю є допомогою по безробіттю.

Вказані висновки підтверджуються системним аналізом положень статті 94 КЗпП України, статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати № 5, пункту 14.1.48 статті 14 Податкового кодексу України, з яких убачається, що спірна виплата не відповідає законодавчо визначеним ознакам заробітної плати, оскільки не є винагородою за виконану роботу, не входить до структури заробітної плати та здійснюється як додаткова соціально-компенсаційна гарантія після припинення трудових правовідносин.

Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення законодавства, що регулюють виплату заробітної плати, її строки та відповідальність роботодавця за їх порушення.

Пункт 2.5 Колективного договору не визначає конкретний вид доказів, якими підтверджується факт не працевлаштування, тому такий факт може підтверджуватись будь-якими належними та допустимими доказами відповідно до статей 76–81 ЦПК України.
Суд виходить з того, що словосполучення «до наступного працевлаштування» означає, що юридичним фактом, з яким сторони пов`язали виникнення права на спірну виплату, є саме відсутність нового працевлаштування після звільнення. Отже, доведенню підлягає не факт звільнення як такий, а саме відсутність подальших трудових правовідносин протягом відповідного періоду. Оскільки саме позивач посилається на обставину свого не працевлаштування як на підставу виникнення права на спірну виплату, відповідно до статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доведення цієї обставини.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»:

страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески;

страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, кошти, сплачені за договором про добровільну сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування;

страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Згідно із статтею 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а, від 20.03.2019 у справі № 688/947/17, від 17.07.2019 у справі № 144/669/17, від 11.10.2023 у справі № 340/1454/21.

Верховний Суд у постанові від 31.05.2021 у справі №242/3051/18 зробив висновок, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана управлінням Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір.

Таким чином, з урахуванням положень статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» суд встановив, що довідка форми ОК-5 відображає лише інформацію, внесену страхувальником до системи персоніфікованого обліку, а тому не є самостійним та достатнім доказом відсутності працевлаштування особи, оскільки неналежне виконання роботодавцем обов`язків щодо нарахування та сплати страхових внесків не виключає існування трудових правовідносин.

Верховний Суд у постанові від 29.04.2026 у справі №293/1073/24 наголосив, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18).

При цьому, Верховний Суд звертає увагу на те, що положення законодавства України, для ефективності їхнього застосування, слід тлумачити з урахуванням вимоги розумності (розсудливості) (див. пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц (провадження № 14-75цс22)). Отже, справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (див. пункт 36 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 (провадження № 14-97цс22).

Суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 квітня 2026 року у справі № 293/1073/24, відповідно до якої при встановленні факту трудових відносин необхідно враховувати концепцію прихованого працевлаштування (deemed employment), відображену у Рекомендаціях Міжнародної організації праці № 198 «Про трудові відносини», а також аналогічні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 10 червня 2020 року у справі № 298/827/15-ц, від 08 вересня 2023 року у справі № 132/1587/22 та від 18 вересня 2023 року у справі № 754/12104/20-ц.

З огляду на зазначене, довідка форми ОК-5 не є достатнім доказом відсутності працевлаштування особи, оскільки вона відображає лише інформацію, внесену до Реєстру застрахованих осіб, і не виключає можливості існування фактичних трудових відносин, які не були належним чином оформлені роботодавцем або не знайшли відображення у відповідній звітності. За таких обставин підтвердження юридичного факту не працевлаштування потребує оцінки сукупності належних і допустимих доказів, а не лише довідки форми ОК-5.

Окрім цього, суд звертає увагу, що відповідачем у листі від 04.03.2026 №488 запропоновано позивачу задля підтвердження права на отримання виплати надати довідку територіального органу Державного центру зайнятості про перебування на обліку та набуття статусу зареєстрованого безробітного (або особи, що шукає роботу) із зазначенням періоду такого перебування, проте позивачем вказані докази надані не були. За таких обставин, твердження позивача про ухилення відповідача від виконання вимог пункту 2.5 Колективного договору є безпідставними, оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач не відмовляв у здійсненні спірної виплати, а лише вимагав надання документів, необхідних для перевірки наявності умов її отримання. Ненадання таких документів з боку позивача виключає можливість покладення на відповідача відповідальності за невиконання зазначених положень Колективного договору. 

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» статусу зареєстрованого безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи.

Частиною другою статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» передбачено, що статус зареєстрованого безробітного надається зазначеним у частині першій цієї статті особам у день подання ними особистої заяви про надання статусу зареєстрованого безробітного до будь-якого обраного ними територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, незалежно від наявності або відсутності у таких осіб задекларованого та зареєстрованого місця проживання (перебування).

Індивідуальне надання послуг безробітному, який подав заяву про надання статусу зареєстрованого безробітного, здійснюється кар`єрним радником, а безробітним, які потребують сприяння в адаптації до умов ринку праці, - спеціалізованим кар`єрним радником.

Послуги зареєстрованому безробітному надаються відповідно до індивідуального плану працевлаштування, що складається кар`єрним радником або спеціалізованим кар`єрним радником спільно з такою особою.

Порядок реєстрації, перереєстрації зареєстрованих безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, в територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, визначається Кабінетом Міністрів України.

На виконання приписів частини другої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення» Кабінет Міністрів України затвердив Порядок №446, який визначає процедуру реєстрації, перереєстрації зареєстрованих безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу.

Відповідно до пункту 8 Порядку реєстрації, перереєстрації зареєстрованих безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2023 № 446, у разі прийняття рішення про звільнення працівника відповідно до пунктів 2, 4, 6, 8 частини першої статті 36, пунктів 2, 6, 10, 11 частини першої статті 40 КЗпП України та повідомлення ним про це центру зайнятості не пізніше ніж за два тижні така особа береться на облік у центрі зайнятості в день звернення та має право на першочергове формування її резюме, розміщення його на офіційному веб-сайті Державного центру зайнятості, профорієнтацію, інформаційно-консультаційні послуги та послуги з пошуку роботи з метою працевлаштування до набуття статусу зареєстрованого безробітного.

Пункт 12 Порядку реєстрації, перереєстрації зареєстрованих безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2023 №446 статус зареєстрованого безробітного надається (поновлюється) особам, які зазначені у частині першій статті 43 Закону України “Про зайнятість населення”, у день подання ними особистої заяви про надання (поновлення) статусу зареєстрованого безробітного та призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю до будь-якого обраного ними центру зайнятості незалежно від наявності або відсутності у таких осіб задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування). Зазначена заява подається до обраного центру зайнятості. Форма такої заяви затверджується Державним центром зайнятості.

У постанові Верховного Суду у справі №820/1565/17 від 16.07.2020 зроблено висновок, що функції центрів зайнятості полягають у сприянні безробітним в пошуку роботи, а не в перебиранні обов`язків із професійного самовизначення, професійної орієнтації з безробітного на державний орган. Обов`язку центру зайнятості в сприянні особі в пошуку підходящої роботи кореспондує обов`язок безробітного самостійно здійснювати пошук підходящої для себе роботи, а також бути готовим приступити до роботи за професією або підходящої роботи.

Водночас навіть у випадку, коли особа не бажає отримувати статус безробітного, вона має можливість звернутися до центру зайнятості за консультацією кар`єрного радника або іншими послугами сприяння працевлаштуванню. Таке звернення також фіксується в інформаційній системі служби зайнятості, що дає можливість документально підтвердити факт вжиття особою заходів щодо пошуку роботи.

З огляду на наведені норми матеріального права та актуальну практику, право працівника на отримання середнього заробітку за період після звільнення, якщо його виникнення пов`язане з фактом не працевлаштування, не може ґрунтуватися виключно на твердженнях особи про відсутність роботи.

Закон України «Про зайнятість населення» та Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 446 від 30 березня 2023 року, встановлюють чіткий механізм підтвердження статусу особи, яка не має роботи та готова приступити до праці. Саме набуття статусу зареєстрованого безробітного або, у передбачених Порядком випадках, перебування на обліку як особи, що шукає роботу до набуття такого статусу, є визначеним законодавцем способом офіційного підтвердження факту відсутності роботи та реалізації особою свого права на державне сприяння у працевлаштуванні.

Отже, якщо після припинення трудових відносин особа не звернулася до центру зайнятості, не була взята на облік, не подала заяву про надання статусу зареєстрованого безробітного та не набула відповідного статусу, відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що вона дійсно залишалася непрацевлаштованою, була готовою та здатною приступити до роботи і вживала передбачених законом заходів для її пошуку.

Разом з тим, суд зазначає, що довідка територіального органу Державної служби зайнятості не є єдиним можливим доказом не працевлаштування, однак вона є офіційним документом, який підтверджує перебування особи у статусі безробітного або особи, що шукає роботу, тобто безпосередньо стосується умов, визначених пунктом 2.5 Колективного договору.

Суд звертає увагу, що відсутність реєстрації позивача в органах державної служби зайнятості не позбавляла його можливості доводити факт вжиття реальних та добросовісних заходів щодо працевлаштування іншими належними та допустимими доказами. Такими доказами, зокрема, могли бути відомості про подання резюме потенційним роботодавцям, листування щодо працевлаштування, запрошення на співбесіди, результати проходження співбесід, відмови роботодавців у прийнятті на роботу, документи про участь у конкурсному відборі на вакантні посади, укладення договорів з рекрутинговими агентствами чи інші докази, які у своїй сукупності свідчили б про активний пошук роботи та об`єктивну неможливість працевлаштування.

Водночас матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що після припинення трудових відносин позивач вживав будь-яких заходів, спрямованих на працевлаштування. Такі докази не були надані ані відповідачу під час врегулювання спірних правовідносин, ані суду під час розгляду справи. За відсутності доказів звернення до органів державної служби зайнятості або інших об`єктивних доказів активного пошуку роботи висновок про не працевлаштування позивача протягом спірного періоду ґрунтувався б виключно на його власних твердженнях, що суперечить вимогам процесуального закону щодо належності та допустимості доказів.

Як встановлено судом, спірна виплата має компенсаційний характер і спрямована на тимчасове відшкодування втрати доходу у період, коли особа шукає роботу після припинення трудових відносин. Саме тому отримання такої компенсації повинно бути обґрунтоване наявністю фактичних підстав, які підтверджують, що особа дійсно перебувала у процесі працевлаштування та вживала заходів для отримання роботи.

Подібний підхід застосовується і у державній системі соціального захисту безробітних. Так, допомога по безробіттю, яка виплачується через систему державної служби зайнятості, призначається не лише на підставі факту відсутності доходу, а виключно після підтвердження статусу безробітного та факту активного пошуку роботи. Для цього особа повинна звернутися до центру зайнятості, пройти реєстрацію, взаємодіяти з кар`єрним радником, розглядати запропоновані вакансії та брати участь у заходах сприяння працевлаштуванню. Уся така діяльність фіксується у відповідних інформаційних системах служби зайнятості та є підставою для призначення відповідних виплат.

Тобто навіть у державній системі соціального страхування сам факт відсутності доходу не є достатньою підставою для отримання компенсаційних виплат. Необхідною умовою є доведення того, що особа дійсно перебуває у процесі пошуку роботи та вживає реальних заходів для працевлаштування.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що підприємство діяло добросовісно, послідовно та у повній відповідності до вимог законодавства, повідомляло позивача про порядок підтвердження права на отримання відповідних виплат та надавало йому можливість подати належні документи для врегулювання питання у позасудовому порядку, водночас позивач не надав належних доказів, які б підтверджували факт його перебування на обліку у службі зайнятості та наявність статусу безробітного або особи, що шукає роботу, що є умовою для виникнення права на отримання відповідних виплат.

Суд також відхиляє доводи позивача про те, що здійснення відповідачем виплати середньої заробітної плати за один місяць після звільнення свідчить про визнання ним безумовного права позивача на отримання аналогічних виплат за наступні місяці.
Здійснення відповідачем одноразової виплати саме по собі не змінює правової природи спірної гарантії та не звільняє позивача від обов`язку довести наявність передбачених пунктом 2.5 Колективного договору умов для отримання виплати за кожний наступний період. Оскільки право на таку виплату пов`язане з перебуванням особи у стані не працевлаштування до наступного працевлаштування, відповідна обставина підлягає підтвердженню щодо кожного періоду, за який заявляється вимога.

Сам факт здійснення відповідачем першої виплати не свідчить про визнання ним обов`язку здійснювати подальші виплати незалежно від підтвердження наявності передбачених Колективним договором умов, а також не позбавляє відповідача права перевіряти наявність таких умов перед здійсненням кожної наступної виплати.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)).

Суд враховує, що саме позивач заявляє про виникнення у нього права на отримання додаткової соціальної гарантії, встановленої Колективним договором понад вимоги законодавства. За таких обставин, обов`язок доведення настання передбачених колективним договором умов для отримання такої виплати покладається саме на позивача, а недоведеність відповідних обставин не може бути усунута припущеннями чи покладенням на відповідача обов`язку спростовувати їх існування.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували факт його не працевлаштування протягом заявленого періоду, надана довідка за формою ОК-5 не підтверджує такої обставини, оскільки не призначена для встановлення факту перебування чи не перебування особи у трудових правовідносинах, а відображає лише відомості щодо страхового стажу та сплати страхових внесків. Інших належних доказів на підтвердження зазначеної обставини матеріали справи не містять. За відсутності належних і достатніх доказів існування такого юридичного факту у суду відсутні підстави вважати право позивача на спірну виплату доведеним.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставину не працевлаштування після звільнення, яка є юридичним фактом, з настанням якого пункт 2.5 Колективного договору пов`язує виникнення права на отримання середньої заробітної плати за відповідний період. 

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Разом з тим, як було встановлено судом, предметом спору у даній справі є стягнення середньої заробітної плати за весь період до наступного працевлаштування, але не більше ніж за три місяці з дня звільнення, тобто додаткової соціальної гарантії, передбаченої Колективним договором. Вказана виплата не належить до основної чи додаткової заробітної плати у розумінні положень Закону України «Про судовий збір» та правових висновків Верховного Суду щодо застосування пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відтак підстави для звільнення позивача від сплати судового збору при зверненні до суду були відсутні.

Суд враховує правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до яких пільга щодо звільнення від сплати судового збору застосовується у справах про стягнення належної працівникові заробітної плати у вузькому розумінні трудового законодавства, а не до всіх виплат, пов`язаних із трудовими правовідносинами.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, висловлена, зокрема у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, виходить із того, що пільга, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», має вузький, спеціальний характер і не поширюється на вимоги, які за своєю природою не є безпосередньо заробітною платою (а відносяться до інших видів відповідальності або заохочення). За аналогією підходу Великої Палати Верховного суду, спірна у цій справі виплата, передбачена п. 2.5 Колективного договору, не може автоматично розглядатися як об`єкт зазначеної пільги.

Враховуючи характер заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позивач не був звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, а тому питання щодо його стягнення підлягає вирішенню при ухваленні рішення.

Як убачається з матеріалів справи, ціна позову у даній справі становить 132 228,96 грн, а відтак розмір судового збору, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви, становить 1 % від ціни позову, тобто 1 322,29 грн.

З огляду на те, що у задоволенні позову відмовлено повністю, а підстав для звільнення позивача від сплати судового збору судом не встановлено, суд дійшов висновку про необхідність покладення на позивача обов`язку зі сплати судового збору у розмірі 1 322,29 грн.
Керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 ЦПК України, суд
в и р і ш и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного підприємства «Відновлення критичної інфраструктури» про стягнення заборгованості по заробітній платі - відмовити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 1 322 (одна тисяча триста двадцять дві гривні) 29 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідач: Державне підприємство «Відновлення критичної інфраструктури» (03118, м. Київ, Голосіївський р-н, вул. Хотівська, буд. 4 (літ. А), код ЄДРПОУ: 38054466).

Суддя Рівненського
міського суду   І.М.Ковальов