КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 липня 2026 року м. Київ справа №320/41358/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (далі по тексту також відповідач, ЦМУ ДМС), в якому просить суд:
- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у прийнятті документів про визнання особою без громадянства у позивача;
- зобов`язати відповідача прийняти та розглянути документи про визнання особою без громадянства у позивача з урахуванням Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №317 від 24.03.2021.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомила, що 10.06.2024 вона звернулась до ЦМУ ДМС із заявою про визнання її особою без громадянства, за результатами розгляду якої відповідачем прийнято рішення про відмову без зазначення конкретних підстав з посиланням на пункт 13 Постанови КМУ від 24.03.2021 №317.
Вважаючи протиправною відмову у визнанні позивача особою без громадянства, ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.09.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що 10.06.2024 до ЦМУ ДМС із наміром подати заяву про визнання особою без громадянства звернулася ОСОБА_1 . Відповідач пояснив, що дослідивши наявні у заяві документи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження вона народилась на території України. На момент народження позивача її мати була громадянкою російської федерації, яка наразі документована в Україні посвідкою на постійне проживання. Ураховуючи факт можливої належності позивача до громадянства російської федерації, відповідачем на підставі пункту 13 Порядку №317 прийнято рішення про відмову в прийняті документів. Відповідач стверджує, що зазначена відмова в прийняті заяви викликана необхідністю умов військового стану та інтересами національної безпеки.
Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві 15.04.2021. Батьком зазначений громадянин України ОСОБА_2 , матір`ю - громадянка російської федерації ОСОБА_3 .
Довідкою від 18.04.2024 №01-26/126, виданою середньою загальноосвітньою школою №222 Управління освіти, молоді та спорту Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_1 навчалася в СЗШ №222 Святошинського району м. Києва з 07.11.2014 по 26.06.2019 і була випущена зі школи, що також підтверджено наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про здобуття повної загальної середньої освіти серії НОМЕР_2 , виданим 26.06.2019.
Листом Придністровського відділу у місті Черкаси УДМС України в Черкаській області від 05.04.2024 №7110-319/7110.1-22 за результатами розгляду заяви позивача від 10.02.2022 щодо оформлення паспорта громадянина України в зв`язку з первинним оформленням прийнято рішення про відмову в оформленні паспорта громадянина України, оскільки ОСОБА_1 не є громадянином України.
Повідомленням про відмову в прийнятті документів від 10.06.2024 №801417100000531 відповідач відмовив ОСОБА_1 в прийнятті документів про визнання особою без громадянства у зв`язку з пунктом 13 постанови Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 №317.
Листом ЦМУ ДМС від 12.07.2024 №8010.6.2-30513/80.2-24 на адвокатський запит представника позивача повідомлено, що дослідивши надані ОСОБА_1 документи, встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження вона народилась на території України, на момент її народження мати заявниці була громадянкою рф, яка нині документована в Україні посвідкою на постійне проживання. Враховуючи викладене, а також факт можливої належності ОСОБА_1 до громадянства рф, 10.06.2024 ЦМУ ДМС на підставі пункту 13 Порядку прийнято рішення про відмову в прийнятті документів, яка викликана необхідністю умов військового стану та інтересами національної безпеки.
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цього рішення, позивач звернулася з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Відповідно до статті 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі ж обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
Кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантуються свобода пересування, вільний вибір місця проживання, а також право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (частина перша статті 33 Основного Закону).
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту також - Закон України №3773).
Відповідно до пункту 15 частини першої статті 1 Закону №3773 особа без громадянства - особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.
Згідно зі статтею 2 Закону №3773 правовий статус іноземців та осіб без громадянства визначається Конституцією України, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
У разі якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж передбачені цим Законом, застосовуються правила, передбачені таким міжнародним договором України.
Статтею 6-1 Закону №3773 врегульовано питання визнання особою без громадянства.
Відповідно до частини першої статті 6-1 Закону №3773 заява про визнання особою без громадянства подається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, повнолітньою дієздатною особою.
Разом із заявою подається документ, що посвідчує особу, або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт неперебування у громадянстві іншої держави (за наявності), або інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві. У разі відсутності в особи, яка подає заяву про визнання особою без громадянства, вищезазначених документів за її письмовою згодою проводиться опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві.
Згідно з частиною другою статті 6-1 Закону №3773 центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом шести місяців з дня подання заяви про визнання особою без громадянства на підставі всієї наявної інформації і документів приймає рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства. Строк розгляду такої заяви може бути подовжений уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, до 12 місяців.
Під час розгляду заяви про визнання особою без громадянства центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, вживає необхідних заходів для збору інформації з місця народження такої особи, країн або місць її попереднього постійного та довгострокового проживання, а також з країни, громадянство якої мають члени її сім`ї.
Протягом строку розгляду заяви про визнання особою без громадянства особа вважається такою, яка тимчасово перебуває на території України на законних підставах. Для підтвердження цього особі видається довідка встановленого зразка про звернення за визнанням особою без громадянства.
Якщо під час процедури визнання особою без громадянства з`ясуються обставини, що можуть свідчити про належність особи до громадянства України відповідно до Закону України «Про громадянство України», розгляд заяви про визнання особою без громадянства зупиняється до завершення перевірки належності до громадянства України. Залежно від результатів такої перевірки розгляд заяви про визнання особою без громадянства поновлюється або припиняється.
Частинами третьою, четвертою статті 6-1 Закону №3773 визначено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, приймає рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, якщо:
особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, є громадянином України або іншої держави за умови, що її громадянство було визнано компетентним органом цієї держави та заявник був документований відповідно до законодавства цієї держави;
особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, свідомо подала недійсні (крім документів, що стали недійсними у зв`язку із закінченням строку їх дії), підроблені документи або повідомила про себе неправдиві відомості щодо обставин, які впливають на визначення її статусу;
особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства, як це визначено міжнародними актами, розробленими з метою недопущення таких злочинів, або скоїла тяжкий злочин неполітичного характеру поза межами країни проживання до того, як вона була допущена у цю країну, або є винною у вчиненні діянь, що суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй.
Після прийняття рішення про відмову у визнанні особою без громадянства протягом трьох робочих днів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, направляє особі, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, або її законному представнику повідомлення про це із зазначенням підстави відмови відповідно до цього Закону та роз`ясненням порядку оскарження такого рішення.
Рішення про відмову у визнанні особою без громадянства може бути оскаржено особою, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, або її законним представником до адміністративного суду протягом 20 робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову у визнанні особою без громадянства.
Відповідно до частини сьомої статті 6-1 Закону №3773 порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства, зразки заяви про визнання особою без громадянства, довідки про звернення за визнанням особою без громадянства встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини сьомої статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» Кабінетом Міністрів України постановою від 24.03.2021 №317 затверджено Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства (далі по тексту також - Порядок №317), яким визначено процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту неналежності особи, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, до громадянства будь-якої держави в силу дії її закону.
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 Порядку №317 право на звернення із заявою про визнання особою без громадянства має особа, яка не може отримати паспортний документ у зв`язку з тим, що вона не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону, незважаючи на законність чи незаконність її перебування на території України.
Згідно з пунктом 4 Порядку №317 заява про визнання особою без громадянства та додані до неї документи подаються заявником або його законним представником особисто територіальному органу / територіальному підрозділу ДМС за місцем проживання особи.
За приписами пункту 5 Порядку №317 рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства приймається протягом шести місяців з дня подання заяви про визнання особою без громадянства та визначених цим Порядком документів.
Строк розгляду такої заяви на підставі вмотивованого висновку структурного підрозділу ДМС, визначеного відповідно до абзацу другого пункту 12 цього Порядку, за рішенням уповноваженої особи ДМС, визначеної відповідно до абзацу першого пункту 12 цього Порядку, може бути продовжено до 12 місяців.
У разі прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про визнання особою без громадянства строк з дати прийняття такого рішення до дати прийняття рішення про поновлення або припинення розгляду заяв про визнання особою без громадянства не враховується до строків, визначених абзацами першим та другим цього пункту.
Пунктами 9, 10 Порядку №317 визначено, що ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв`язку з оформленням рішення про визнання особою без громадянства.
Доступ до зазначеної інформації здійснюється з дотриманням вимог Законів України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» та «Про захист персональних даних».
У разі відсутності можливості надання ДМС прямого доступу до наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, або надіслання запитів в електронній формі захищеними каналами зв`язку отримання відомостей про особу здійснюється шляхом надсилання запитів та надання відповідей на них у паперовій формі.
Відомості з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть одержуються в установленому законодавством порядку.
Відповідно до пункту 13 Порядку №317 у разі виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України або до громадянства іншої держави або виявлення факту, що особа визнана особою без громадянства іншою державою та має документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що посвідчує особу без громадянства, та не подає офіційні документи, які свідчать про припинення таких статусів, а також у разі відмови особи, яка не має документів, визначених пунктом 20 цього Порядку, від надання письмової згоди на проведення опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві про визнання особою без громадянства, або у разі відмови особи від надання своїх біометричних даних, параметрів територіальний орган / територіальний підрозділ ДМС інформує заявника або його законного представника про відмову в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови. За бажанням заявника або його законного представника відмова надається у письмовій формі.
При цьому за особою залишається право повторного звернення у разі усунення зазначених обставин.
Згідно з пунктом 15 Порядку №317 працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС з використанням кваліфікованого електронного підпису та із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС формує заяву про визнання особою без громадянства (в тому числі здійснює отримання біометричних даних, параметрів). Реєстрація зазначеної заяви здійснюється із застосуванням засобів відомчої інформаційної системи ДМС під час її формування.
Пунктами 24, 29, 30 Порядку №317 визначено, що після прийняття до розгляду заяви про визнання особою без громадянства та доданих до неї документів працівник територіального органу / територіального підрозділу ДМС здійснює заходи з ідентифікації особи, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, та проводить перевірку поданих нею документів.
Після вжиття заходів, передбачених пунктами 20 - 28 цього Порядку, які належать до компетенції працівників територіальних органів / територіальних підрозділів ДМС, після отримання відповідей на запити до територіальних органів / територіальних підрозділів ДМС, МВС, органів Національної поліції, регіональних органів Служби безпеки та Адміністрації Держприкордонслужби справа про визнання особою без громадянства із доданими аудіофайлами співбесід надсилається для подальшого розгляду структурному підрозділу ДМС. При цьому справа структурному підрозділу ДМС повинна бути надіслана не пізніше ніж через три місяці з дати приймання документів. Якщо у зазначений строк відповіді на запити не отримані, справа надсилається без таких відповідей, які потім надсилаються структурному підрозділу ДМС окремо.
Якщо під час перевірки територіальним органом / територіальним підрозділом ДМС буде встановлено факт оформлення на ім`я особи документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, справа протягом трьох робочих днів з моменту виявлення цієї обставини надсилається структурному підрозділу ДМС для прийняття відповідного рішення, передбаченого пунктом 32 цього Порядку.
Працівник структурного підрозділу ДМС перевіряє у місячний строк правильність оформлення документів, що надійшли від територіальних органів / територіальних підрозділів ДМС, вивчає відповідність наведених підстав, визначених статтею 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», з`ясовує питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні статусу особи без громадянства відповідно до частини третьої статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», у разі потреби надсилає запит до МВС, Національної поліції, Служби безпеки, Адміністрації Держприкордонслужби, призначає співбесіду особі, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, повторне опитування свідків у справі, а також проводить інші заходи, віднесені до його компетенції відповідно до пункту 26 цього Порядку. МВС, Національна поліція, Служба безпеки, Адміністрація Держприкордонслужби проводять відповідно до компетенції у місячний строк після надходження таких запитів перевірку з метою виявлення осіб, які не мають право на визнання особою без громадянства. Строк розгляду запитів може бути продовжений зазначеними органами, але не більш як на один місяць. Інформація про результати перевірки надсилається ДМС. Перевірка даних заявника у разі потреби проводиться працівником структурного підрозділу ДМС за банком даних Інтерполу з метою отримання інформації, яка є підставою для відмови у визнанні особою без громадянства.
Згідно з пунктом 34 Порядку №317 рішення про визнання особою без громадянства приймається уповноваженою особою ДМС за результатами ідентифікації та/або встановлення особи, перевірки поданих нею документів та відсутності підстав для відмови у визнанні особою без громадянства, на підставі обґрунтованого висновку, складеного працівником структурного підрозділу ДМС.
Суд зазначає, що означеними правовими нормами чітко регламентовано порядок звернення особи із заявою про визнання особою без громадянства та процедуру прийняття (формування) такої заяви, її розгляду та вирішення питання щодо прийняття рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства.
При цьому, положеннями пункту 13 Порядку №317 імперативно закріплено за органом ДМС обов`язок відмовити в прийнятті документів із зазначенням підстав такої відмови, вичерпний перелік яких наведено в означеному пункті, який не підлягає розширеному тлумаченню.
Такими підставами визначено: 
1) виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України;
2) виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства іншої держави;
3) виявлення факту, що особа визнана особою без громадянства іншою державою та має документ, виданий уповноваженим органом іноземної держави або статутною організацією ООН, що посвідчує особу без громадянства, та не подає офіційні документи, які свідчать про припинення таких статусів;
4) у разі відмови особи, яка не має документів, визначених пунктом 20 цього Порядку, від надання письмової згоди на проведення опитування родичів, сусідів або інших осіб (не менше трьох), які можуть підтвердити факти, викладені в заяві про визнання особою без громадянства;
5) у разі відмови особи від надання своїх біометричних даних, параметрів.
Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18.03.2021 у справі №280/4057/19, загальними вимогами, які висуваються до актів індивідуальної дії, як актів правозастосування, є їх обґрунтованість та вмотивованість, тобто наведення суб`єктом владних повноважень конкретних підстав його прийняття (фактичних і юридичних), а також переконливих і зрозумілих мотивів його прийняття.
Рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Верховний Суд у постанові від 11.09.2023 у справі №420/14943/21 сформулював правовий висновок про те, що критеріями обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень є:
1) логічність та структурованість викладення мотивів, що стали підставою для прийняття відповідного рішення;
2) пов`язаність наведених мотивів з конкретно наведеними нормами права, що становлять правову основу такого рішення;
3) наявність правової оцінки фактичних обставин справи (поданих документів, інших доказів), врахування яких є обов`язковим у силу вимог закону під час прийняття відповідного рішення;
4) відповідність висновків, викладених у такому рішенні, фактичним обставинам справи;
5) відсутність немотивованих висновків та висновків, які не ґрунтуються на нормах права.
В означеній постанові Верховний Суд вказав, що Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи. Фактичне застосування принципу належного урядування є своєрідним маркером того як в Україні гарантуються статті 1, 3, 6, 8, 19, 55, 56, 124 Конституції України, а суди застосовують частину другу статті 2 КАС України та статті 3 і 4 Угоди про асоціацію з ЄС.
Водночас, аналізуючи зміст оскаржуваного повідомлення про відмову в прийнятті документів, судом встановлено, що підставою для відмови у позивачу у прийнятті документів про визнання особою без громадянства є пункт 13 Порядку №317 без зазначення конкретної підстави такої відмови.
Суд наголошує на тому, що пункт 13 Порядку №317 містить 5 окремих та самостійних підстав, за яких заявнику може бути відмовлено у прийнятті документів.
При цьому, суд повторно підкреслює на імперативно закріпленому за відповідачем обов`язку при прийнятті рішення про відмову у прийнятті документів зазначати підставу такої відмови.
Таким чином, враховуючи незазначення відповідачем в оскаржуваному повідомленні жодних підстав відмови позивачу у прийнятті документів, суд дійшов висновку, що таке повідомлення не відповідає критеріям обґрунтованості та мотивованості.
Виходячи зі змісту листа ЦМУ ДМС від 12.07.2024 №8010.6.2-30513/80.2-24, у суду наявні підстави вважати, що підставою для винесення оскаржуваного повідомлення є припущення відповідача про можливу належність ОСОБА_1 до громадянства рф, з приводу чого суд зазначає таке.
Нормами Закону №3773 та Порядку №317 встановлена загальна процедура визнання особою без громадянства, яка складається, зокрема, з двох етапів:
1) вирішення питання щодо прийняття документів у заявника (на вказаному етапі заявнику може бути відмовлено в прийнятті документів);
2) розгляд заяви про визнання особою без громадянства по суті, за результатом якого заявник може отримати відповідний статус або йому буде відмовлено у визнанні особою без громадянства шляхом прийняття відповідного рішення.
При цьому як зазначалось вище, згідно з пунктом 13 Порядку №317 підставою для відмови у прийнятті документів у особи може бути обставина виявлення під час приймання документів факту належності заявника до громадянства України або до громадянства іншої держави.
Однак в даному випадку відповідач, відмовляючи у прийнятті документів, в оскаржуваному повідомленні взагалі не вказав жодну фактичну підставу для прийняття такого, а в листі повідомив представника позивача, про «факт можливої належності ОСОБА_1 до громадянства рф». Тобто, приймаючи оскаржуване повідомлення, відповідач в порушення вимог пункту 13 Порядку №317 не вказав на достеменно виявлений факт належності заявника до громадянства рф, а лише припустив про наявність підстав так вважати, що свідчить про необґрунтованість відмови у прийнятті документів ОСОБА_4 .
При цьому, суд зауважує, що жодних інших зауважень стосовно процедури подання позивачем заяви про визнання її особою без громадянства відповідачем не зазначено.
Суд вважає за доцільне наголосити на тому, що пункт 13 Порядку №317 застосовується виключно за наявності встановленого факту у заявника громадянства іншої країни, а не припущення про наявність такого.
В свою чергу, перевірка належності заявника до громадянства іншої країни є предметом процедури розгляду заяви, а не попередньої стадії прийняття документів.
Таким чином, відмова в прийнятті документів згідно пунктом 13 Порядку №317 може застосовуватись у випадку очевидності та достеменно встановленого факту, зокрема, належності заявника до громадянства іншої держави, в даному випадку рф (наявність паспорта у заявника, тощо), чого на даному етапі не було встановлено.
З огляду на викладене суд вважає, що висновок відповідача щодо можливої належності позивача до громадянства рф станом на даний час є передчасним, оскільки зроблений без належної перевірки відповідачем всіх обставин шляхом подання запитів, опитуванням осіб, витребуванням документів у інших державних органів тощо, а тому відмова відповідача у прийнятті документів позивача є протиправною.
Суд зазначає, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що спосіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.
При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Отже, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, враховуючи необґрунтованість, немотивованість та передчасність оскаржуваної відмови, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом визнання протиправною відмови ЦМУ ДМС у прийнятті заяви позивача та доданих до неї документів про визнання її особою без громадянства.
Відповідно, захист порушених прав позивача також потребує зобов`язання відповідача вчинити дії, направлені на поновлення прав позивача, а саме: зобов`язання відповідача розглянути та вирішити питання щодо наявності підстав для прийняття та реєстрації заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів щодо визнання її особою без громадянства, з урахуванням висновків суду.
Водночас позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача прийняти та розглянути документи про визнання особою без громадянства у позивача з урахуванням Порядку №317 не підлягають задоволенню з огляду на їх передчасність з огляду на наявність у відповідача дискреційних повноважень на розгляд означених документів та прийняття за результатами їх розгляду рішення, зокрема, щодо прийняття чи відмови у прийнятті документів, у той час як судом означені рішення досліджуються виключно на предмет відповідності вимогам статті 2 КАС України.
При цьому, судом не надається в межах даної справи оцінка поданим позивачем документам, оскільки їх розгляд є дискреційними повноваженнями ЦМУ ДМС.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, позов слід задовольнити частково зі встановленням способу захисту, як суд вважає найбільш ефективним в межах спірних відносин.
Відповідно до частини третьої статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Суд звертає увагу позивача на те, що вимога про визнання протиправними акта, дії чи бездіяльності як передумови для застосування інших способів захисту порушеного права (скасувати або визнати нечинним рішення чи окремі його положення, зобов`язати прийняти рішення, вчинити дії чи утриматися від їх вчинення тощо) як наслідків протиправності акта, дій чи бездіяльності є однією вимогою.
Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.11.2020 у справі № 9901/67/20 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 93218001) та Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі №540/2321/18 (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 91414456).
Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 1222,20 грн, що підтверджується квитанцією від 28.06.2024 №TURA-T6S4-7RKE.
Враховуючи задоволення позову, понесені позивачем судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1211,20 грн, підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - ЦМУ ДМС.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити частково.
2. Визнати протиправною відмову Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області у прийнятті заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів про визнання її особою без громадянства, викладену у повідомленні про відмову в прийнятті документів від 10.06.2024 №801417100000531.
3. Зобов`язати Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області розглянути та вирішити питання щодо наявності підстав для прийняття та реєстрації заяви ОСОБА_1 та доданих до неї документів щодо визнання її особою без громадянства, з урахуванням висновків суду.
4. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.) за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень - Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області (ідентифікаційний код 42552598, місцезнаходження: 02152, м. Київ, вул. Березняківська, 4-А).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Дудін С.О.