ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2026 року
м. Київ

справа № 758/12787/18

провадження № 61-4044 св 26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харченко Лариса Володимирівна,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Банк народний капітал», товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року у складі колегії суддів:Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К.П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ліберо» (далі - ТОВ «ФК «Ліберо»), приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко Л. В., треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «Банк народний капітал» (далі - ПАТ «Банк народний капітал»), товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» (далі - ТОВ «Гарант Ойл Групп»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання зобов`язань припиненими та зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява обґрунтована тим, що 01 грудня 2015 року ПАТ «Банк народний капітал» та ТОВ «Ю.С.А.» уклали кредитний договір № 53/15-К, за умовами якого банк надав останньому грошові кошти у загальній сумі 2 500 000 грн.
Також 01 грудня 2015 року ПАТ «Банк народний капітал» та ОСОБА_2 уклали договір іпотеки № 53/15-І.1, за умовами якого на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 грудня 2015 року № 53/15-К остання передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 . Оціночна вартість вказаної квартири становила 1 598 000 грн.
Крім того, 01 грудня 2015 року ПАТ «Банк народний капітал» та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № 53/15-І.2 для забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 грудня 2015 року № 53/15-К, за умовами якого ОСОБА_1 передала банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . Оціночна вартість вказаної квартири становила 2 152 000 грн.
Тобто належне виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 01 грудня 2015 року № 53/15-К вдруге забезпечено договором іпотеки від 01 грудня 2015 року № 53/15-І.2, що, на думку позивача, є зловживанням кредитором своїми правами.
31 липня 2018 року ПАТ «Банк народний капітал» відступило ТОВ «ФК «Ліберо» право вимоги за кредитним та іпотечними договорами, зокрема за договором, стороною якого є позивач.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати припиненими зобов`язання, які виникли у неї за договором іпотеки від 01 грудня 2015 року № 53/15-І.2, укладеним для забезпечення виконання кредитного договору від 01 грудня 2015 року № 53/15-К; 
- зобов`язати ТОВ «ФК «Ліберо» передати їй договір від 01 грудня 2015 року № 53/15-І.2 та повернути оригінали правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_2 .

04 червня 2021 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Мельничук І. В., подав до суду клопотання про закриття провадження у справі та скасування заходів забезпечення позову, в якому зазначав, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки предметом її розгляду є іпотека, якою забезпечено кредитний договір від 01 грудня 2015 року № 53/15-К, укладений юридичними особами.

Короткий зміст судових рішень та мотиви їх прийняття

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року у складі судді Головчака М. М. за наслідками розгляду клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Мельничука І. В., провадження у справі закрито з тих підстав, що спір у справі виник щодо договору іпотеки, укладеного на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, укладеним юридичними особами, а саме ПАТ «Банк народний Капітал» і ТОВ «Грант Ойл Групп» (колишня назва ТОВ «Ю.С.А.), що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.
Суд першої інстанції не встановив підстав для скасування заходів забезпечення позову і, керуючись частиною десятою статті 158 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), дійшов висновку про передчасність скасування заходів забезпечення до набрання законної сили цією ухвалою.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року у складі судді Головчака М. М. заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою цього ж суду від 21 травня 2019 року, скасовано.
Вказане судове рішення мотивовано частиною дев`ятою статті 158 ЦПК України та набранням ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року законної сили.

Вказані ухвали суду ОСОБА_1 оскаржила в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скасовуючи ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року скасовано, оскільки апеляційний суд дійшов висновку про передчасність застосування частини дев`ятої статті 158 ЦПК України у зв`язку зі скасуванням ухвали цього ж суду від 16 вересня 2021 року.
Постановою Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Мельничук І. В., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року щодо перегляду ухвали Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 червня 2022 року щодо перегляду ухвали Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у даній справі закрито провадження з підстав порушення юрисдикційності та її розгляд по суті не відбувся, тому дійшов помилкового висновку щодо застосування пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України та не перевірив правильність застосування місцевим судом пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року та ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року, апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції вірно застосовано пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України і висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18 (провадження № 12-170гс18) та від 19 березня 2019 року у справі № 04/2526/18 (провадження № 12-272гс18), до спірних правовідносин.
Також суд зауважив, що у даній справі провадження закрито з підстав порушення юрисдикційності та її розгляд по суті не відбувся, тому відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права з підстав розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Залишаючи без змін ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2021 року, апеляційний суд виходив з того, що скасування заходів забезпечення позову є логічним процесуальним наслідком припинення розгляду справи внаслідок закриття провадження у справі та відповідає вимогам процесуального закону.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 березня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року, в якій просила скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заявник вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 квітня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі № 758/12787/18, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

03 липня 2026 року матеріали цивільної справи № 758/12787/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2026 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, допустив порушення норм процесуального права, розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, оскільки спір у цій справі фактично стосується права власності на нерухоме майно, вартість якого перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Також вважає, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про непідвідомчість спору судам цивільної юрисдикції, безпідставно закрив провадження у справі і, як наслідок, безпідставно скасував вжиті заходи забезпечення позову. 
Суд апеляційної інстанції не забезпечив повного та всебічного з`ясування обставин справи, дослідження належним чином матеріалів справи, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення. 
Крім того зазначає, що не була повідомлена належним чином про дату, час і місце судового засідання судом апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

01 грудня 2015 року ПАТ «Банк народний капітал» та ТОВ «Грант Ойл Групп» (попередня назва ТОВ «Ю.С.А.») укладено кредитний договір № 53/15-к, строком виконання основного зобов`язання за яким є 29 листопада 2016 року.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором ОСОБА_1 та банком укладено договір іпотеки від 01 грудня 2015 року № 53/15-І.2, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харенко Л. В. за № 2338. Предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_2 .

Відповідно до пункту 6.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов основного договору та/або цього договору, а також в інших випадках, передбачених цим договором та/або основним договором та/або законодавством України.

Звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізація здійснюється або за рішенням суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно з домовленістю сторін про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до пунктів 6.2.1, 6.2.2 цього договору. Право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, визначених цим договором, належить іпотекодержателю.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 07 березня 2017 року № 127-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк народний капітал»», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 09 березня 2017 року № 903 «Про початок процедури ліквідації АТ «НК БАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 06 червня 2018 року № 1386 «Про затвердження умов продажу активу ПАТ «Банк народний капітал» затверджено умови продажу права вимоги за кредитним договором від 01 грудня 2015 року № 53/15-К, заборгованість за кредитом на 01 квітня 2018 року складає 1 862 402, 67 грн, оціночна вартість на 01 квітня 2017 року - 1 088 914, 06 грн, початкова ціна реалізації - 1 862 402,67 грн, шляхом продажу на відкритих електронних торгах (аукціоні).

05 липня 2018 року відбулися електронні торги з реалізації лоту № F15GL27284 (право вимоги за кредитним договором від 01 грудня 2017 року № 53/15-К), початкова вартість лоту була 1 862 402, 67 грн, кількість учасників 2, переможцем торгів визнано ТОВ «ФК «Ліберо» за ціною продажу лоту 1 100 000 грн.

Господарський суд м. Києва розглядав справу № 910/10407/18 про визнання недійсними результатів вказаних відкритих торгів та договору.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 17 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «ПРЕСЛАЙН» до ТОВ «ФК «Ліберо» та ПАТ «Банк народний капітал» про визнання недійсними результатів електронних торгів (аукціону) з продажу права вимоги за кредитним договором від 01 грудня 2015 року № 53/15-К, оформлених протоколом електронного аукціону № UA-EA-2018-06-15-000072-b від 05 липня 2018 року, та визнання недійсним договору від 31 липня 2018 року № 2 про відступлення прав вимоги ПАТ «Банк народний капітал» до ТОВ «ФК «Ліберо» за кредитним договором від 01 грудня 2015 року № 53/15-К.

30 серпня 2018 року ОСОБА_1 отримала від ТОВ ФК «Ліберо» вимогу про погашення заборгованості.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 15 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (стаття 20 ЦПК України).

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України.

Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до пунктів 1, 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: 
- справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці;
- справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №910/9362/19 зазначено, що до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи. 

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/1733/18, від 19 березня 2019 року у справі № 904/2526/18. 

Велика Палата Верховного Суду додатково звертала увагу на те, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України пов`язують належність до господарської юрисдикції справ у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не з об`єднанням позовних вимог до боржника у забезпечувальному зобов`язанні з вимогами до боржника за основним зобов`язанням, а з тим, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Аналогічні висновки підтвердженні у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 345/1537/21.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19 вказано, що положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, оскільки передбачають, що у спорах, які виникають з кредитних та іпотечних правовідносин, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

За змістом частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості (частина перша статті 575 ЦК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.

У справі, яка є предметом касаційного перегляду, спір виник щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи, перехід права власності на майно, передане в іпотеку, до відповідача, відбувся в межах умов іпотечного договору, а тому вимоги позивача про незаконність набуття права власності відповідачем підлягають розгляду в порядку господарського судочинства за правилами ГПК України.

Таким чином, виходячи із змісту правовідносин сторін як таких, що виникли щодо правочину, укладеного для забезпечення виконання основного зобов`язання, і сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що він не наділений повноваженнями розглядати у порядку цивільного судочинства питання щодо визнання припиненими зобов`язання, які виникли у позивачки за договором іпотеки, укладеним на забезпечення виконання кредитного договору між юридичними особами, оскільки такий спір розглядається господарським судом.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 757/6123/19-ц (провадження № 61-8737св22) та від 17 травня 2023 року у справі № 757/54224/19-ц (провадження № 61-6297св22), від 04 вересня 2024 року у справі № 757/67719/21-ц (провадження № 61-6858св24), від 08 квітня 2026 року у справі № 757/11875/20-ц (провадження № 61-4890св25), а також у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 201/5876/22 (провадження № 61-4378сво23).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спір у даній справі не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та про закриття у зв`язку з цим провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки даний спір відноситься до юрисдикції господарського суду.

Суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи (частина перша статті 158 ЦПК України).

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду (частини дев`ята та десята статті 158 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (частина перша статті 273 ЦПК України).

Встановивши, що після набрання ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 16 вересня 2021 року про закриття провадження законної сили виникли обставини для скасування заходів забезпечення позову, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно застосував положення частини дев`ятої статті 158 ЦПК України щодо скасування заходів забезпечення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а суд апеляційної інстанції не застосував пункт 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, - не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Врахувавши, що у даній справі провадження закрито з підстав порушення юрисдикційності та її розгляд по суті не відбувся, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона не була повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції, що призвело до розгляду справи за її відсутності, є безпідставними, оскільки судом апеляційної інстанції на зазначену позивачкою адресу: АДРЕСА_3 направлено судову повістку, яка повернулася з відміткою «адресат відсутній» (а. с. 81, т. 4), що відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи про час та місце її розгляду.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, про що зазначив у касаційній скарзі заявник.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування постанови апеляційного суду.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки в задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 19 березня 2026 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович