Справа № 953/13440/25
н/п 2/953/1043/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 вересня 2026 року

Київський районний суд м. Харкова у складі судді Вітюка Р.В.
за участю секретаря судового засідання Глазько С.О.,
представника відповідача Максимова М.І.
розглянув у м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, ціна позову 173 316,13 грн,
УСТАНОВИВ:
Зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" (далі – Товариство) звернулось до суд з позовом до ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2021921335 від 17.12.2018 у розмірі 173 316,13 грн та судових витрат у розмірі 2 422,40 грн судового збору та 3 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Також просив витребувати у АТ "ОТП БАНК" розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів по рахунках боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 2021921335 від 17.12.2018.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач отримав права вимоги відповідно до договору факторингу за кредитним договором № 2021921335 від 17.12.2018 зобов`язання за яким відповідач належним чином не виконував, через що у нього утворилась заборгованість спочатку перед первісним кредитором, а потім перед позивачем.
Виклад позиції відповідача
09.06.2026 від представника відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Пояснення мотивовані таким:
-виписка не звільняє позивача від обов`язку довести правомірність кожної складової заборгованості та надати належний розрахунок заявлених до стягнення сум;
-позивач не надав жодного доказу того, які саме послуги фактично надавалися відповідачу за щомісячну комісію у розмірі 2,1 % від суми кредиту, а тому таке положення договору є нікчемним відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Тому вимоги про стягнення 38 491,14 грн комісії є безпідставними. З цих підстав зараховані кошти у розмірі 35 151,90 грн, як комісія підлягають зарахування у якості основної заборгованості;
-позивач не подав доказів того, що відповідачу кредит видавався через касу банку (відповідну квитанцію або інший касовий документ) та не надано доказів того, що позивачем перераховувалися кошти продавцям товарів чи послуг або на утримання комісійної винагороди;
-виписка по особовим рахункам ОСОБА_1 не має жодного відношення до кредитного договору № 2021921335, не фіксує видачу кредитних коштів та суперечить квитанції № 7031027101 від 17.12.2018 (якою передбачається, що ОСОБА_1 вніс 3 000 гривень на погашення кредиту), адже не містить інформацію про вказану касову операцію;
-розрахунок заборгованості містить інформацію про прострочений платіж за період 18.01.2019 – 18.02.2019 на суму 3 198,39 грн. Вимога про стягнення такої суми боргу заявлена поза межами строку позовної давності.
Інші пояснення
12.06.2026 від позивача надійшли заперечення на письмові пояснення, в яких заявник просить задовольнити позов.
Заперечення мотивовані таким:
-доказом надання кредитних коштів відповідачу за кредитним договором є виписка по особовому рахунку відповідача № НОМЕР_1 за період з 17.12.2018 по 19.07.2022, яка є первинним документом відповідно до вимог статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність";
-Законом України "Про споживче кредитування" передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Таке положення сторони узгодили у п. 1.1. кредитного договору. У період з 15.12.2021 (дата укладання договору факторингу) до 19.11.2024 (дата звернення до суду) комісія не нараховувалась;
-позовна давність не підлягає застосуванню. Останній платіж було здійснено 03.02.2021 у розмірі 21,64 грн, що підтверджується випискою по особовому рахунку, а тому строк позовної давності у три роки відраховується з 04.02.2021 (моменту, коли відповідач перестав виконувати свої зобов`язання). Крім того, у країні було запроваджено карантин на строк дії якого було продовжено позовну давність, а після було запроваджено воєнний стан, на час дії якого перебіг позовної давності зупинено.
Процесуальні дії у справі
Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 22.12.2025 прийняв позов до розгляду, відкрив провадження у справі та призначив її до розгляду в порядку загального позовного провадження, встанови учасникам справи строки для реалізації процесуальних прав, задовольнив клопотання позивача частково, витребував докази у банку.
13.02.2026 від позивача надійшло клопотання про долучення доказів, а саме виписки по особовому рахунку відповідача. Позивач вказав, що така наявна у сторони.
Підготовче судове засідання неодноразово відкладалось за клопотаннями представника відповідача (від 14.01.2026, 18.02.2026, 16.03.2026).
31.03.2026 від представника відповідача надійшло клопотання про призначення судової-почеркознавчої експертизи.
Суд ухвалою від 18.05.2026 відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової-почеркознавчої експертизи відмовити, закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.
Розгляд справи по суті неодноразово відкладався за клопотаннями представника відповідача, зокрема, до 01.09.2026.
01.09.2026 у судове засідання з`явився представник відповідача. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив здійснювати розгляд без його участі. Про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином шляхом надсилання повісток до електронного кабінету, що згідно зі ст. 128, 272 ЦПК України вважається належним повідомленням.
Представник відповідача вважав за можливе здійснювати розгляд у відсутність представника позивача.
Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України).
Суд, ураховуючи належне повідомлення учасників справи, заяву позивача, позицію відповідача дійшов висновку про можливість проведення розгляду у відсутність представника позивача.
Представник відповідача заперечив проти позовних вимог з підстав наведених в поясненнях та просив відмовити в позові.
Фактичні обставини, встановлені судом
17.12.2018 Акціонерне товариство "ОТП БАНК" (далі – Банк) та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 2021921335 (далі – договір).
Відповідно до п. 1.1. договору Банк надає позичальнику кредит, а позивальник отримує його на наступних умовах: загальний розмір кредиту – 186 719,28 грн. Дата остаточного повернення кредиту – 17.11.2023. комісія за управління кредитом – щомісячно у розмірі 2,1 % від суми кредиту.
Протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися: фіксована процентна ставка у розмірі 0,01 % річних (п. 2. договору).
До позову долучено копії анкети-заяви на отримання кредиту від 12.12.2018, графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту та паспорту споживчого кредиту.
20.07.2022 Банк (клієнт) та Товариство (фактор) уклали договір факторингу № 20/07/22, згідно з яким клієнт (первісний кредитор) передає, а фактор (новий кредитор) приймає право грошової вимоги, що належить клієнту і стає кредитором за кредитним договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості.
Відповідно до п. 2.1. договору факторингу: портфель заборгованості – сукупність невиконаних грошових зобов`язань боржників перед клієнтом, які складаються із заборгованості боржників за тілом (основною сумою) кредиту, за неоплаченими відсотками за користування кредитом, за неоплаченою комісією; реєстр боржників – погоджена сторонами форма реєстру боржників з переліком їх особистих даних (ім`я, прізвище, по-батькові, ідентифікаційний номер) і розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників із зазначенням суми заборгованості, а також інші дані про боржника у разі їх наявності у клієнта, разом з додатком у електронному вигляді бази даних форма реєстру боржників наведена в додатку № 1 до цього договору.
Згідно з копією витягу з реєстру боржників до договору факторингу позивачу передано право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 2021921335 від 17.12.2018, загальна заборгованість 173 316,13 грн, заборгованість по тілу – 134 815,83 грн, заборгованість по відсотках – 9,16 грн, комісія – 38 491,14 грн.
До матеріалів справи долучено виписки по особову рахунку відповідача, на яких зафіксовано рух коштів, нарахування платежів за договором.
Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором ( ОСОБА_1 ) така складає: 173 316,13 грн, заборгованість по тілу – 134 815,83 грн, заборгованість по відсотках – 9,16 грн, комісія – 38 491,14 грн. також згідно з вказаним розрахунком відповідачу було нараховано та сплачено останнім 35 151,90 грн комісії за РО.
Обставини укладення кредитного договору, отримання коштів за ним та перехід права вимоги до позивача відповідач не заперечував.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 207 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що між сторонами склались договірні відносини з надання кредиту та відступлення права вимоги за таким правочином. Предметом спору є стягнення заборгованості за кредитним договором.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач уклав кредитний договір № 2021921335 від 17.12.2018 з Банком. Договір підписаний сторонами та скріплені печаткою Банку. Тобто сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, як того вимагають положення статті 638 ЦК України. обставини укладення договору відповідач не заперечував.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Суд встановив, що первісний кредитор за кредитним договором надав ОСОБА_1 кредит, шляхом перерахування коштів, що підтверджується виписками по особовому рахунку відповідача з 17.12.2018 до 20.07.2022, тобто Банк виконав свої зобов`язання з надання коштів.
Суд зазначає, що виписки по рахункам відповідача є первинним документом в розумінні статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Надані позивачам виписки по особовому рахунку відповідача з 17.12.2018 до 20.07.2022 містить посилання на договір № 2021921335 від 17.12.2018, а тому посилання відповідача щодо неналежності таких доказів суд відхиляє, як необґрунтовані.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Суд встановив, що позивач отримав права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 2021921335 від 17.12.2018 відповідно до договору факторингу, а тому з дати відступлення прав вимоги, а саме з 20.07.2022 Товариство стало кредитором за вказаним кредитним договором на підставі статті 512 ЦК України.
Отже, первісний кредитор виконав взяті на себе зобов`язання щодо надання боржнику коштів у користування (право вимоги за якими згодом перейшло до позивача), однак в порушення ст. 509, 525, 1048, 1049, 1054 ЦК України та умов договору відповідач зобов`язання належним чином не виконував, внаслідок чого у останнього перед позивачем утворилась заборгованість.
При цьому суд виходить з того, що обов`язок доведення обставин погашення заборгованості, згідно з усталеною практикою Верховного Суду (постанова від 08.06.2022 № 913/618/21), покладається на боржника. А тому суд вважає обґрунтованими позовні вимоги щодо прострочення відповідачем сплати заборгованості за кредитним договором.
Щодо позовної давності
Суд відхиляє щодо пропуску строку позовної давності за частиною вимог (за період 18.01.2019 – 18.02.2019 на суму 3 198,39 грн) з огляду на таке.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 Цивільного кодексу України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" (далі – Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.
Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 року у справі № 910/18489/20.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" (далі – Закон № 2120-ІХ) розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257–259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.
Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" (далі – Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.
Отже, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24 сформувала висновок, що в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року – на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року – на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.
Перебіг строку позовної давності було поновлено з вересня 2025 року. Так, 4 вересня 2025 року набрав чинності Закон України "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" від 14.05.2025 № 4434-IX. Закон скасовує зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану, шляхом виключення п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України. Тобто перебіг позовної давності поновлено з 04.09.2025.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 17.12.2018 року. Відповідач вказує про наявність підстав для застосування позовної давності до платежів за період 18.01.2019 – 18.02.2019. Водночас станом на 02.04.2020 позовна давність за такими вимогами не сплила (минув рік і менше трьох місяців), а тому підстави для застосування позовної давності відсутні, що повністю узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Позивач звернувся з цим позовом 15.12.2025. тобто з моменту поновлення перебігу (04.09.2025) минуло три місяці одинадцять днів. Тобто загальний строк, на який не розповсюджувались законодавчі обмеження щодо продовження та зупинення його перебігу, складає рік і шість місяців, тобто загальний строк позовної давності (стаття 257 ЦК України) не пропущено. Відповідно, заперечення представника відповідача визнаються необґрунтованими.
Щодо комісії за обслуговування кредиту
Закон України "Про споживче кредитування" передбачає можливість встановлення сторонами кредитного договору обов`язку позичальника сплачувати певні комісії. Водночас такі положення мають відповідати положенням законодавства.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19 вказала, що Закон України "Про споживче кредитування" розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України "Про споживче кредитування" після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України "Про споживче кредитування", щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування". Такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21, а також постанові Верховного Суду від 11.12.2024 у справі № 611/679/21 зроблено висновок, що у разі коли кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України "Про споживче кредитування".
Верховний Суд у постанові від 17.04.2025 у справі № 910/1274/24 вказав, що під час розгляду заявлених до боржника кредиторських вимог, суд має з`ясовувати правову природу таких вимог, надати правову оцінку доказам поданим заявником на підтвердження його вимог до боржника, аргументам та запереченням боржника чи інших кредиторів щодо задоволення таких вимог, перевірити дійсність заявлених вимог, з урахуванням чого встановити наявність підстав для їх визнання чи відхилення (повністю або частково).
Товариство у цій справі не надало жодного доказу щодо додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надавались боржнику та за які кредитором встановлена комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). 
Крім того, згідно з положеннями п. 2договору комісія за управління кредитом – щомісячно в розмірі 2,1 % від суми кредиту, тобто фактично визначена в процентах від розміру кредиту, що не відповідає суті такої послуги. Сплата процентів за користування кредитом визначені статтею 1 Закону України "Про споживче кредитування" та статтею 1056-1 ЦК України. 
Суд також враховує загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), оскільки заявлені до стягнення сума комісії 38 491,14 грн та вже нарахованої і сплаченої 35 151,90 грн, загалом складає 73 643,04 грн, що становить майже 55 % тіла заборгованості та більш ніж у 8 000 перевищує розмір процентів за користування кредитом, без наведення жодного обґрунтування щодо вартості такої послуги, вона не може вважатись такою, що відповідає таким засадам цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність. Суд вважає, що такий платіж, як комісія не може приховувати під собою таку іншу плату за кредит, як проценти.
За таких обставин, суд вважає, що заявлена позивачем вимога щодо сплати комісії є необґрунтованою, оскільки позивач не обґрунтував в чому така послуга полягає та з чого така складається (які послуги було надано), у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення комісії в розмірі 38 491,14 грн відмовляє, що відповідає висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 у справі № 204/224/21. З цих же підстав суд вважає, що нарахована відповідачу комісія в розмірі 35 151,90 грн та їх сплата відповідачем є неправомірною і підлягає зарахуванню в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту. У цій частині суд приймає заперечення представника відповідача.
За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенні в розмірі 99 673,09 грн, з яких: 99 663,93 грн заборгованість за тілом кредиту (134 815,83 грн – 3 151,90 грн) та за процентами 9,16 грн. У решті позову слід відмовити за необґрунтованістю.
Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України, дійшов висновку про доведеність позивачем заявлених вимог в частині основної суми заборгованості (за виключенням суми зарахованої у якості комісії) та процентів, а тому з відповідача підлягає стягненню відповідна заборгованість.
Висновки за результатами розгляду заяви
Отже, позовні вимоги Товариства до ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню у розмірі 99 673,09 грн, з яких: 99 663,93 грн заборгованість за тілом кредиту (134 815,83 грн – 3 151,90 грн) та за процентами 9,16 грн. У решті слід відмовити за необґрунтованістю.
Судові витрати
Позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 3 000 грн.
Відповідач жодних заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу не заявив.
Питання про стягнення судового збору та витрат на правову допомогу суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір та витрати на правову допомогу пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 – 265, 353 – 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
2. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" суму заборгованості за кредитним договором № 2021921335 від 17.12.2018 у розмірі 99 673,09 грн, витрати зі сплаті судового збору у розмірі 1 393,11 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 1 725,28 грн.
У решті позову відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи:
Позивач: Товариства з обмеженою відповідальністю "Цикл Фінанс" (ЄДРПОУ 43453613; 04112, м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8).
Відповідач:  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ).
Повний текст рішення складено 04.09.2026.

Суддя           Роман ВІТЮК