Справа № 166/333/26 | Головуючий у 1 інстанції: Фазан О. З.
Провадження № 22-ц/802/1017/26 | Доповідач: Федонюк  С. Ю.

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 вересня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю:
секретаря судового засідання - Трикош Н. І.,
позивача - ОСОБА_1 ,
представника позивача - ОСОБА_2 ,
прокурора - Шаруновича Є. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки і піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, про позбавлення батьківських прав щодо малолітньої дитини, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , поданою в його інтересах представником ОСОБА_4 , на рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 25 травня 2026 року,
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2026 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 звернувся в суд із зазначеним позовом, який обґрунтований тим, що він та відповідач ОСОБА_5 з 08 травня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 16 березня 2022 року. У них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_6 .
Вказав, що відповідач виїхала за межі України та тривалий час проживає на території російської федерації, де набула громадянства та створила нову сім`ю, уклавши шлюб із громадянином цієї країни.
Вважає, що зазначені обставини свідчать про те, що відповідачка зробила свідомий вибір постійного проживання за межами України та фактично самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , яка проживає разом із ним за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває повністю на його утриманні і вихованні.
Зазначив, що між ним та дочкою склалися добрі, довірливі стосунки, він створив належні умови для проживання, навчання та гармонійного розвитку дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання сім`ї від 12 січня 2026 року.
Житловий будинок забезпечений необхідними меблями та побутовою технікою, дитина забезпечена всім необхідним для повноцінного фізичного, духовного та інтелектуального розвитку.
З часу окремого проживання відповідач жодного разу не намагалася встановити контакт із дочкою, свідомо не виходить на зв`язок, не цікавиться її життям, станом здоров`я, результатами навчання, не спілкується з педагогами та не бере участі у шкільному житті дитини.
Відповідач не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини, не надає допомоги на її утримання, фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини. Вважає, що байдуже ставлення відповідачки до дочки має деструктивний вплив на дитину, оскільки вона очікує піклування, підтримки та допомоги від матері, проте протягом тривалого часу не отримує цього.
Покликаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянку російської федерації щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 25 травня 2026 року у даній справі в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Зазначив, що відповідачка тривалий час проживає на території російської федерації, де набула громадянство цієї країни та створила нову сім`ю, уклавши інший шлюб. ОСОБА_3 фактично самоусунулася від виховання дитини, не підтримує з нею спілкування, не цікавиться її станом здоров`я, навчанням та її розвитком, не бере участі у матеріальному забезпеченні дитини та не виконує своїх батьківських обов`язків.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з підстав, наведених у ній, просили рішення скасувати та позов задовольнити повністю. 
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася судом через оголошення на сайті судової влади, відповідно до норм частини 11 статті 128 ЦПК України.
Представник третьої особи - Органу опіки і піклування Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області, який повідомлявся про час та місце судового розгляду справи через електронний кабінет, в судове засідання не з`явився.
Суд, виходячи з норм частини 2 статті 372 ЦПК України, ухвалив розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися.
Оскільки з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування функцій органів державної влади та органів місцевого самоврядування з питань захисту прав дітей у зв`язку з утворенням Державної служби України у справах дітей» від 30 серпня 2022 року № 2541-ІХ, відповідно до статті 45, статті 56 ЦПК України участь прокурора у справі про позбавлення батьківських прав є обов`язковою, апеляційним судом за заявою Волинської обласної прокуратури ухвалою від 18 серпня 2026 року залучено до участі в даній справі прокурора.
В судовому засіданні прокурор Шарунович Є. В. доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача та його представника, висновок прокурора, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення відповідачки батьківських прав у даному випадку є заходом, який не відповідає принципу пропорційності та найкращим інтересам дитини. Втручання у право дитини на збереження зв`язку з біологічною матір`ю повинно мати винятковий характер, бути виправданим наявністю серйозних підстав і відповідати меті - забезпеченню благополуччя дитини. Наявні у справі докази не свідчать про те, що поведінка відповідачки є настільки шкідливою чи небезпечною для дитини, щоб повністю усунути її з життя дитини шляхом застосування крайнього заходу сімейно-правової відповідальності - позбавлення батьківських прав. Альтернативні засоби впливу (зокрема соціальна підтримка, участь органів опіки та піклування) не були вичерпані, а тому застосування такого заходу, як позбавлення батьківських прав, убачається непропорційним і таким, що не виправданий у демократичному суспільстві. Таким чином, з огляду на недоведеність належними та допустимими доказами винної поведінки відповідачки, як матері, свідомого та тривалого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками та умисного ухилення від їх виконання, необхідність забезпечення найкращих інтересів дитини, а також на заборону надмірного втручання у сімейне життя, суд відмовив у задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.
За матеріалами справи судом установлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 з 08 травня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 16 березня 2022 року (а. с. 10).
У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а. с. 11).
ОСОБА_6 з 18 жовтня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади № 2026/000608502 від 14 січня 2026 року (а. с. 12).
Згідно з Відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 14 січня 2026 року за вихідним № 26 Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Волинської області у вказаному житловому приміщенні зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (а. с. 15).
В акті обстеження умов проживання від 12 січня 2026 року, складеному працівниками служби у справах дітей Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради, зазначено, що за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1 , для виховання та розвитку дитини створені належні умови: дитина має власну кімнату та спальне місце, умебльовану згідно з потребами та інтересами дитини, відведено окреме робоче місце для навчання та розвитку. Дитина в повній мірі забезпечена одягом відповідного розміру та сезону. Їй придбано мобільний телефон та ноутбук. Стосунки у сім`ї дружні, довірливі. Дитина повертатися до матері російську федерацію не хоче, а згідна проживати з батьком постійно. Відносини з мачухою хороші (а. с. 16).
ОСОБА_6 з 01 вересня 2026 року навчається в 6-А класі, що підтверджується довідкою Опорного закладу освіти «Ратнівського ліцею № 1 імені героя України Едуарда Камардіна Ратнівської селищної ради» від 10 лютого 2026 року за вихідним № 5. В довідці зазначено, що дівчинка проживає з татом, мама проживає окремо. Зі слів класного керівника, тато бере активну участь у вихованні доньки, забезпечує її повноцінний і гармонійний розвиток. За період навчання дитини у 6-му класі мама не підтримувала контакту із класним керівником та вчителями-предметниками, успішністю та поведінкою дитини не цікавилася жодного разу (а. с. 17).
Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 04 вересня 2023 року працює на посаді інспектора зі спорту управління гуманітарної політики Ратнівської селищної ради (а. с. 18, 19).
Позивач ОСОБА_1 30 листопада 2022 року уклав шлюб з ОСОБА_10 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 (а. с. 20). ІНФОРМАЦІЯ_7 в них народився син ОСОБА_8 , який проживає з ними (а. с. 21).
Позивач надав суду докази, що відповідачка ОСОБА_3 30 жовтня 2024 року в росії уклала шлюб з ОСОБА_11 , що вбачається з свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 (а. с. 14).
Відповідача знято з реєстрації місця проживання позивача у житловому будинку АДРЕСА_1 за заявою власника житлового будинку ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Волинської області від 03 травня 2023 року за вихідним № 66/05-04 та копією будинкової книги (а. с. 38, 39).
Рішенням Виконавчого комітету Ратнівської селищної ради Ковельського району Волинської області від 02 квітня 2026 року № 104 затверджено висновок орану опіки та піклування Ратнівської селищної ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 45-48).
З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що дочка ОСОБА_7 фактично змінила місце проживання, переїхавши від матері до батька лише у липні 2025 року за домовленістю між батьками.
Згідно зі статтею 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до Законів України.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Згідно із частинами 7, 8 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Як передбачено статтею 9 Конвенції, держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із частиною 1 статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року ЄСПЛ наголошено, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, в якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).
Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь в її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина 2 статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно із частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (стаття 165 СК України).
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він  не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;  ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;  жорстоко поводяться з дитиною;  є хронічними алкоголіками або наркоманами;  вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;  засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22).
Доведення обставин, які можуть бути підставою позбавлення відповідача батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 29 травня 2020 року у справі № 739/2159/18).
Пленум Верховного Суду України у пунктах 15, 16, 17 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови доведення винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших, не залежних від неї причин.
У судовому засіданні в суді першої інстанції малолітня ОСОБА_6 пояснила суду, що бабуся у липні 2025 року привезла її до України, вона бажає проживати з батьком. Не хоче повертатися до мами.
Позивач та його дружина, допитана судом в якості свідка, зазначили, що перший час дівчинка спілкувалася з матір`ю за допомогою телефону, мала певні труднощі у спілкуванні з оточуючими при адаптації до нових умов, однак на даний час відносини встановились доброзичливі і позитивні. Дитина прибула на проживання до батька за згодою матері та з домовленістю, що у разі виникнення будь-яких обставин, що зумовлять її небажання перебувати в сім`ї батька, вона зможе повернутися до матері.
Однак, суду не надано жодних належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки стосовно дитини, що свідчать про необхідність застосування до неї крайньої міри впливу - позбавлення її батьківських прав.
Суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
За положеннями частини 6 статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення, або у відмові у позові щодо позбавлення одного із батьків батьківських прав.
Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дитини не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом у сукупності з іншими доказами, відповідно до постанов Верховного Суду від 6 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц.
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що висновок Органу опіки та піклування Ратнівської селищної ради не розкриває у повному обсязі, в чому саме проявляється винна поведінка відповідачки щодо невиконання нею своїх батьківських обов`язків. У ньому не наведено підстав та доводів, які би вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, а лише зазначена констатація безспірних фактів щодо узгодженого рішення обох батьків стосовно проживання дитини з батьком та самостійного піклування ним про дитину. Висновок органу опіки і піклування не містить даних про проведену роботу цим органом із врегулювання сімейної ситуації з метою спонукання матері до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не містить інформації, що органом опіки та піклування встановлювалися фактичні обставини та дійсні причини ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки, окрім як зазначення про одну телефонну розмову та одного виходу за місцем проживання дитини. Висновок органу опіки і піклування про доцільність позбавлення батьківських прав не містить мотивованих відомостей щодо причин неналежного виконання своїх батьківських обов`язків упродовж періоду з липня 2025 року по лютий 2026 року, тобто, до дня подачі позову, та необхідності позбавлення батьківських прав відповідачки, а отже, не містить достатньо обґрунтованих підстав для застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.
Як видно зі справи, ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав у лютому 2026 року, тобто, фактично через сім місяців після приїзду дитини до України.
Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувалася до кримінальної чи адміністративної відповідальності за неналежне виконання обов`язків стосовно дитини. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що мати дитини є особливо неблагонадійною чи спілкування з нею буде суперечити інтересам дитини, а також доказів, які би безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків щодо дочки, а також не обґрунтовано, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення відповідачки батьківських прав і яким чином це сприятиме захисту її інтересів.
Колегія судді погоджується з висновком місцевого суду, що при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні матір`ю обов`язків з виховання дитини, а також установити, що вона ухиляється від їх виконання свідомо, без поважних причин, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. 
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено.
Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Всупереч зазначеним правовим нормам позивачем не надано доказів неправомірних дій матері щодо дитини після липня 2026 року (з часу повернення дитини до України). Отже, в матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів щодо умисного ухилення матері від участі у вихованні дитини, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.
Такого ж висновку дійшов і прокурор Шарунович Є. В., який брав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, внаслідок чого зазначив, що рішення суду є законним та обґрунтованим, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
В оскаржуваному рішенні суд покликався на те, що в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення відповідачки ОСОБА_3 батьківських прав щодо дочки ОСОБА_7 .
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не впливають на правильність судового рішення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , подану в його інтересах представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.
Рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 25 травня 2026 року у даній справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді