Дата документу 10.07.2026 Справа № 331/3279/26

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 331/3279/26 Головуючий у 1-й інстанції: Губанов Р.О.
Провадження № 22-ц/807/1497/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Трофимової Д.А.,
суддів: Кочеткової І.В.,
Кухаря С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2026 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2026 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України залишено без руху. Надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків заяви десять днів з дня отримання копії ухвали. Недоліки заяви мають бути усунені шляхом подання до суду у зазначений строк документу, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 665 грн 60 коп. Роз`яснено заявнику, що у випадку невиконання ухвали у встановлений судом строк, заява вважатиметься неподаною і буде повернена заявнику.
Ухвалою Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа - Олександрівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, повернуто заявнику.
Роз`яснено, що повернення заяви не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що смерть його батька настала на території с. Велика Білозерка Василівського району Запорізької області, тобто на території, яка фактично окупована. Вважає, що він має право на звільнення від сплати судового збору за подачу до суду заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Учасники справи наданим процесуальним законом правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо повернення заяви позивачеві.
Згідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі оскаржується ухвала про повернення заяви, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2026 року скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з огляду на таке.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що недоліки заяви, зазначені в ухвалі суду від 16.04.2026 року, заявником не усунуті, тому заява ОСОБА_1 підлягає поверненню заявнику.
Проте, погодитися з такими висновками суду не можна з наступних підстав.
Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
За положеннями частини третьої статті 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.
Вимоги до документів, що додаються до позовної заяви визначені ст. 177 ЦПК України, загальні правила якої застосовуються і до заяв, поданих в порядку окремого провадження.
Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
Відповідно до п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.
Подаючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, ОСОБА_1 зазначав, що змушений подати таку заяву у зв`язку зі збройною агресією та тимчасовою окупацією території України. 
Справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті входять до переліку справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, що розглядає суд відповідно до Глави 6 ЦПК України (п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України).
Колегія суддів вважає слушними доводи скаржника про те, що тимчасова окупація території України, на якій помер ОСОБА_2 , є причиною звернення ОСОБА_1 до суду із такою заявою, заявник позбавлений можливості звернутись до законних органів влади для отримання свідоцтва про смерть у позасудовому порядку, про що ОСОБА_1 зазначав у заяві.
За таких обставин, на переконання колегії суддів, ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору за подання заяви у цій справі на підставі п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви у зв`язку з відсутністю сплати судового збору є помилковим. 
Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом (стаття 8).
Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).
За змістом пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати безпосередню участь у судовому процесі, або позбавлений такого права. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини гарантії регламентовані статтею 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, там, де існують, апеляційні або касаційні суди, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення ЄСПЛ у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.
Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (Белле проти Франції, § 38). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (Белле проти Франції, § 36; Нун`єш Діаш проти Португалії).
Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії).
З огляду на те, що ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору за подання заяви у цій справі на підставі п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», правові підстави, які б перешкоджали вирішенню питання про відкриття провадження в матеріалах справи відсутні. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
В контексті вказаної практики колегія суддів вважає обґрунтування цієї постанови достатнім.
Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про наявність процесуальних підстав для повернення заяви, чим обмежив заявника у здійсненні права на звернення до суду. Допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є такими, що призвели до постановлення помилкової ухвали, і є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Ухвалою апеляційного суду було відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2026 року до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції у цій справі.
Оскільки ОСОБА_1 є звільненим від сплати судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі на підставі п. 21 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відсутні підстави для стягнення з заявника судового збору за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 259, 367-369, 374, 379, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 06 травня 2026 року у цій справі скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 10 липня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: І.В. Кочеткова 

С.В. Кухар