ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2026 року
м. Київ

справа № 544/1859/24
провадження № 61-8251св26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,  відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василишин Костянтин Вікторович, на ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2026 року у складі судді Сайко О. О. та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2026 року у складі колегії суддів Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 1 031 137,06 грн.
Позов обґрунтовано тим, що сторони уклали договір позики у формі розписки, відповідно до якого позивач передав відповідачу кошти у розмірі 5 000,00 грн та 17 850,00 євро без визначеного строку їх повернення.
12 червня та 11 липня 2024 року позивач направив відповідачу письмові вимоги про повернення боргу, які той проігнорував, коштів станом на час звернення з позовом не повернув.
Короткий зміст заяви про залишення позовної заяви без розгляду, клопотання про стягнення судових витрат, судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
25 грудня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з клопотанням про залишення його позовної заяви без розгляду. 
16 січня 2026 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в сумі 25 000,00 грн та за проведену судову почеркознавчу експертизу - 35 198,64 грн.
Клопотання обґрунтовано тим, що необґрунтовані дії позивача (подання завідомо сумнівного доказу; після отримання висновку експертизи, яку було проведено за рахунок відповідача, та отримання негативного для себе висновку, подання заяви про залишення позову без розгляду; за заявою позивача про забезпечення позову було обмежено право відповідача на вільне володіння та розпорядження належним йому на праві власності майном) змусили відповідача нести додаткові витрати для захисту своїх прав та законних інтересів, зокрема майнових прав. 
Пирятинський районний суд Полтавської області ухвалою від 16 січня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишив без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.
Клопотання ОСОБА_2 про стягнення судових витрат задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн та за проведення судової почеркознавчої експертизи - 35 198,64 грн.
Скасував заходи забезпечення позову, накладені відповідно до ухвали Пирятинського районного суду Полтавської області від 12 вересня 2024 року у цій справі, шляхом зняття заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження чи обтяження майна на належну останньому на праві власності присадибну ділянку, площею 0,0069 га, кадастровий номер 5323810100:50:020:0373, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У частині стягнення судових витрат, понесених відповідачем, суд погодився з доводами відповідача про необхідність стягнення з позивача витрат за надану правничу допомогу та за проведення судової почеркознавчої експертизи з огляду на те, що:
дії позивача, які змусили відповідача нести додаткові витрати для захисту своїх прав та законних інтересів, зокрема майнових прав, є необґрунтованими; 
позивач під час звернення до суду подав завідомо сумнівний доказ - розписку, з начебто підписом відповідача, зі змісту якого неможливо встановити правову природу спірних правовідносин;
лише після отримання висновку експертизи, яку було проведено за рахунок відповідача, та отримання негативного для себе висновку, позивач подав заяву про залишення позову без розгляду;
одночасно з позовом, позивач звернувся із заявою про забезпечення позову, яка була задоволена судом, внаслідок чого були обмежені права відповідача на вільне володіння та розпорядження належним йому на праві власності майном (земельною ділянкою);
судові витрати відповідача на проведення судової почеркознавчої експертизи в сумі 35 198,64 грн підтверджено повністю, а витрати відповідача за надану правничу допомогу є обґрунтованими, реальними та співмірними лише в розмірі 13 000,00 грн.
Не погодившись із вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку в частині вирішення питання про стягнення судових витрат.
Полтавський апеляційний суд постановою від 13 травня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2026 року в оскарженій частині залишив без змін.
Колегія суддів апеляційного суду вважала, що дії позивача з пред`явлення позову не мали на меті отримання реального судового захисту з метою поновлення своїх майнових прав.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про часткове стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, зменшених з урахуванням складності справи, фактично наданих адвокатом правничих послуг, кількістю витраченого ним часу у судових засіданнях до 13 000,00 грн, та підтверджених витрат з оплати призначеної судом ініційованої відповідачем почеркознавчої експертизи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у червні 2026 року через підсистему «Електронний суд», позивач, в інтересах якого діє адвокат Василишин К. В., просить скасувати ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2026 року в частині стягнення судових витрат та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2026 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні клопотання відповідача про стягнення судових витрат.
Як на підставу касаційного оскарження судового рішення заявник посилається напункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:
від 06 березня 2026 року у справі № 290/248/22, про те, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації;
від 18 червня 2019 року у справі № 922/3787/17, від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 24 березня 2021 року у справі № 922/2157/20, від 19 квітня 2021 року у справі № 924/804/20, від 26 квітня 2021 року у справі № 910/12099/17, від 25 квітня 2024 року у справі № 903/1079/23, від 28 серпня 2025 року у справі № 357/5156/23, від 23 грудня 2025 року у справі №750/14656/24, від 12 лютого 2026 року в справі № 404/6023/24, що для стягнення на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час судового розгляду відповідач не довів, а суди не встановили необґрунтованості в діях позивача.
Вважає, що посилання на те, що надана позивачем розписка є «завідомо сумнівним доказом» не узгоджується з приписами статті 89 ЦПК України.
Відповідач не відповів на надіслані йому вимоги про повернення боргу, не повідомив про можливу помилку, тому позивач був переконаний, що на розписці наявний підпис саме відповідача.
Бідь-яких зловживань процесуальними правами позивач під час судового розгляду не вчиняв.
У частині співмірності стягнених судом витрат на правничу допомогу вважає, що такі зазначені відповідачем витрати як укладання угоди про надання професійної правничої допомоги, формування попереднього (орієнтовного) розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги, консультація з клієнтом щодо проведення почеркознавчої експертизи, мають організаційний характер та є складовими підготовки відзиву на позовну заяву і не можуть бути віднесені до окремих послуг, наданих адвокатом.
Суди не урахували висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, щодо оцінки критерію реальності та необхідності адвокатських витрат.
Доводи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшло.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала місцевого суду в оскаржуваній частині та постанова апеляційного суду відповідають.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
У частині першій статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
Порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду визначено нормами статті 142 ЦПК України.
У частинах п`ятій, шостій статті 142 ЦПК України зазначено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову в зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 148/312/16, зазначено, що саме собою подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. 
Водночас стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, в разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. 
ЦПК України не містить норм, які б встановлювали критерії визначення необґрунтованості дій позивача, однак очевидно, що під цими діями можна розуміти таку реалізацію позивачем своїх процесуальних прав, внаслідок якої виникають підстави для закриття провадження або залишення позову без розгляду. 
Тобто, частина п`ята статті 142 ЦПК України не встановлює конкретних критеріїв для оцінки дій позивача на предмет обґрунтованості / необґрунтованості, а тому такі встановлюються судом у кожній справі відповідно до встановлених обставин. 
Необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (постанова Верховного Суду від 26 липня 2024 року в справі № 736/1209/20).
Згідно з процесуальним обов`язком доказування відповідачу необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони полягали, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.
Така правова позиція є сталою і послідовною та викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 922/3787/17, від 09 липня 2019 року у справі № 922/592/17, від 21 січня 2020 року у справі № 922/3422/18, від 24 березня 2021 року у справі № 922/2157/20, від 19 квітня 2021 року у справі № 924/804/20, від 26 квітня 2021 року у справі № 910/12099/17, від 25 квітня 2024 року у справі № 903/1079/23, від 28 серпня 2025 року у справі № 357/5156/23, від 23 грудня 2025 року у справі № 750/14656/24, від 12 лютого 2026 року в справі № 404/6023/24, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
У справі, яка переглядається, суди дійшли висновку про те, що позивач під час звернення до суду діяв свідомо та подав завідомо сумнівний доказ у вигляді копії розписки з начебто підписом відповідача, зі змісту якого неможливо встановити ні правову природу спірних правовідносин, ні обов`язків останнього з повернення коштів.
Європейський суд з прав людини у справі «Stankiewicz v. Poland» (заява № 46917/99, пункт 60, ECHR 2006-VI) зазначив, що можуть бути ситуації, за яких питання, пов`язані з визначенням судових витрат, можуть бути відповідними для оцінки того, чи були в цивільній справі дотримані вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції в цілому (пункт 135). Суд не вважає необґрунтованим те, що національні суди реалізують повноваження з визначення того, яка сторона сплачує судові витрати, коли справа не може бути розглянута по суті. Суд далі взяв до уваги тлумачення судами національного законодавства, за яким у випадках, якщо провадження стає недоцільним, суди, з метою ухвалення рішення стосовно судових витрат, можуть prima facie визначити, хто мав рацію на момент подачі позову (пункти 94, 95).
Суди з`ясували, що копія розписки за стандартом первинної (prima facie) оцінки її змісту не містить ідентифікації особи, що отримала кошти, як саме того ОСОБА_2 , який є відповідачем у цій справі, оскільки у розписці зазначено лише серія і номер паспорта, які не співпадають із серією та номером паспорта відповідача (т. 1, а. с. 103 зворот), та підпис особи, яка отримала кошти. 
Крім того, розписка не містить очевидних для первинного документального підтвердження ознак, притаманних борговим розпискам на рівні розумної вірогідності для визначення правової природи спірних правовідносин, зокрема обов`язку повернення отриманих коштів.
Щодо належності відповідачу підпису, виконаного на розписці, начебто ним, то після витребування судом оригіналу розписки, відповідач категорично заперечив обставини, викладені в позовній заяві та належність підпису відповідачу, і був вимушений ініціювати в суді проведення судової почеркознавчої експертизи, оплата якої була здійснена за його кошти, а також залучити адвоката для захисту своїх інтересів під час судового розгляду.
Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи від 24 вересня 2025 року № 1069 підпис від імені ОСОБА_2 виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою.
Після отримання негативного для себе експертного висновку, позивач, розуміючи подальшу перспективу заявлених ним вимог, подав заяву про залишення позову без розгляду.
Також апеляційний суд взяв до уваги пояснення самого заявника, наведені в апеляційній скарзі (т. 1, а. с. 135), з яких випливає, що на час звернення з позовом йому не було достеменно відомо особу, яка отримала кошти, оскільки лише через відсутність відповідей відповідача на письмові вимоги позивача він був переконаний, що підпис на розписці належить відповідачу.
Схожі аргументи заявник виклав і в касаційній скарзі.
Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про правильність висновків судів щодо необґрунтованості дій позивача, зокрема стосовно завідомо безпідставного посилання на особу відповідача, про що зазначав відповідач у своєму клопотанні про стягнення судових витрат, тому місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для компенсації відповідачеві судових витрат, понесених ним на професійну правничу допомогу та на проведення судової експертизи, згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України.
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо неспівмірності відшкодованих відповідачу витрат на правничу допомогу, оскільки суди урахували їх реальність та необхідність, зокрема і в частині безпідставного включення тих витрат, які не є самостійними і обов`язковими та охоплюються іншими видами юридичних послуг, зазначених відповідачем, та обґрунтовано зменшили їх розмір з 25 000,00 грн до 13 000,00 грн.
Висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, на які посилається заявник у касаційній скарзі, не суперечать висновкам судів, які у справі, що переглядається, оцінивши критерії реальності та необхідності витрат на правничу допомогу, зменшили їх розмір.
Доводів щодо необґрунтованості чи неспівмірності судових витрат на проведення судової почеркознавчої експертизи, стягнених на користь відповідача, касаційна скарга не містить.
Інші доводи заявника зводяться до власної неправильної інтерпретації норм процесуального права, що на правильність висновків судів першої інстанції в оскаржуваній частині та апеляційної інстанції не впливає. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду в частині задоволення клопотання про стягнення судових витрат та постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Василишин Костянтин Вікторович, залишити без задоволення.
Ухвалу Пирятинського районного суду Полтавської області від 16 січня 2026 року в частині задоволення клопотання про стягнення судових витрат та постанову Полтавського апеляційного суду від 13 травня 2026 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв