15.07.26
22-ц/812/1333/26
Справа № 468/2667/25 Головуючий у 1-й інстанції Соловйов О. В.
Провадження №22ц/812/1333/26   
Провадження №22ц/812/1439/26   Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.

П О С Т А Н О В А 
 
Іменем України
15 липня 2026 року       м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючої-судді: Ямкової О. О.,
суддів:  Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,
із секретарем судового засідання: Повертайленко Ю. В.,
за участю: представника позивача - ОСОБА_1 , 
представниці відповідачки – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу 
за апеляційними скаргами 
ОСОБА_3 , 
поданими від його імені представником ОСОБА_1 ,
на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2026 року та додаткове рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2026 року, ухвалених під головуванням судді Соловйова О. В. в залі судових засідань у місті Снігурівка Миколаївської області об 11год 11хв та о 15год 43хв, зі складанням повних судових рішень 6 травня та 26 травня 2026 року, у справі
за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 
про стягнення боргу за договором позики 

В С Т А Н О В И Л А: 

25 листопада 2025 року ОСОБА_3 , діючи через свого представника ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про стягнення на його користь 1 644 943 грн 84 коп. та 1 451 євро наданої позики. 
В обґрунтування позовних вимог вказав, що на початку 2023 року позичив відповідачці 1 000 000 грн для надання допомоги Збройним Силам України, які вона обіцяла повернути за першою вимогою, коли вивільняться її власні кошти. 
В подальшому відповідачка обіцяла платити відсотки від свого бізнесу, якщо позивач і надалі продовжить допомагати їй фінансово. 
Тому, окрім готівкових коштів позивач перерахував відповідачці 5 листопада 2025 року 1 451 євро та 297 057 грн 70 коп., 6 листопада 2025 року відповідно 116 836 грн 84 коп., 11 листопада 2025 року - 21 248 грн 70 коп. та 1 209 800 грн 60 коп., а усього надав у позику 1 644 943 грн 84 коп. та 1 451 євро.
Належне виконання зобов`язань відповідачка гарантувала усім своїм майном, у разі якщо не зможе повернути кошти за першою вимогою.
7 листопада 2025 року позивач направив відповідачці вимогу про повернення коштів на відомі йому адреси проживання ОСОБА_4 , яку вона отримала, але своїх зобов`язань не виконала, у зв`язку з чим він змушений звернутись до суду із цим позовом. 
22 листопада 2025 року позивач, діючи через свого представника, звернувся до Баштанського районного суду Миколаївської області із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на всі банківські рахунки (картки), які належать відповідачці.
Ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2026 року заява про забезпечення позову направлена на розгляд за правилами територіальної підсудності до Березнегуватського районного суду Миколаївської області.
Ухвалою судді Баштанського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2025 року справу передано до Снігурівського районного суду Миколаївської області на розгляд за правилами територіальної підсудності. 
Ухвалою судді Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 19 грудня 2025 року справу передано до Снігурівського районного суду Миколаївської області на розгляд за правилами територіальної підсудності.
Ухвалою судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року позов прийнято до розгляду та у справі відкрито провадження. 
8 січня 2026 року відповідачка, діючи через свого представника ОСОБА_5 звернулась з клопотанням про приєднання до матеріалів справи доказів, які характеризують стосунки між позивачем та відповідачкою, підтверджують надання добровільної фінансової допомоги та виключають надання позики. Також просила суд направити справу на розгляд до Приморського районного суду міста Одеси за місцем її фактичного проживання. 
Ухвалою судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 9 січня 2026 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено. 
13 лютого та 30 березня 2026 року відповідачкою, від імені якої діє представниця ОСОБА_2 , на адресу суду двічі надіслано відзив на позовну заяву, які судом залишено без розгляду на підставі ухвал Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 березня та 31 березня 2026 року, у зв`язку з пропуском процесуального строку на подачу відзивів.
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 березня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 , поданої від її імені представником ОСОБА_5 про передачу справи за підсудністю до іншого суду. 
30 березня 2026 року ОСОБА_4 , діючи через свою представницю ОСОБА_2 , звернулась з клопотанням про долучення доказів, а саме квитанцій про повернення окремих сум грошових коштів. 
5 травня 2026 року відповідачкою, від імені якої діяла представниця ОСОБА_2 , надано додаткові пояснення у справі, в яких вона пред`явлені до неї вимоги вважала безпідставними та заперечувала щодо заявленого розміру понесених позивачем витрат на правничу допомогу. Вказувала на те, що між нею та позивачем договір позики на суму 1 000 000 грн не укладався, а усі перераховані позивачем на її платіжні картки кошти здійснено добровільно, за власним бажанням та наявністю між ними близьких відносин, тобто ці кошти перераховані позивачем не за договором позики. Зазначала, що неодноразово відмовлялася від фінансової допомоги, але позивач перераховував їй грошові кошти на власний розсуд. Тому, посилаючись на відсутність письмового договору позики, вважала надані позивачем виписки з банківських рахунків не належними доказами та на їх спростування надала докази про повернення нею позивачу окремих сум грошових коштів.
Зазначила про необхідність відшкодування на її користь понесених витрат на правничу допомогу в орієнтовному розмірі 200 000грн. 
Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2026 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення. 
Постановлюючи таке рішення, суд керувався тим, що письмовий договір або розписку про отримання відповідачкою від позивача грошей в позику не укладено, внаслідок чого наявність боргу за таким договором не може бути доведена за допомогою показань свідків чи банківських переказів.
11 травня 2026 року відповідачка, діючи через свою представницю ОСОБА_2 , звернулася з заявою про ухвалення додаткового рішення та стягнення на її користь 200 000 грн витрат на правничу допомогу. 
20 травня 2026 року позивачем через свого представника надано заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, з посиланням на те, що заявлений розмір витрат на суму 200 000 грн є завищеним та не відповідає складності справи, і обсягу виконаних робіт, а з огляду на те, що така заява подана до суду без надсилання її копії позивачу, то вона підлягає залишенню без розгляду. 
Додатковим рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 25 травня 2026 року заяву задоволено частково, стягнуто на користь відповідачки з позивача ОСОБА_3 50 000 грн понесених нею витрат на правничу допомогу.
В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_3 , від імені якого діє представник, посилаючись на те, що рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить їх скасувати та постановити нове рішення, яким подані ним позовні вимоги задовольнити, а в частині поданої відповідачкою заяви про стягнення на її користь правових витрат, після скасування додаткового рішення суду першої інстанції, справу за заявою відповідачки закрити.
На обґрунтування доводів скарги вказав, що судом справа розглянута необ`єктивно, без належного дослідження наданих позивачем доказів та без врахування його заперечень стосовно безпідставності прийняття від відповідачки, наданого нею суду листування невідомого походження з невідомого месенджера, що є сумнівним, як щодо джерела походження таких доказів, так і участі позивача в такому листуванні.
Не погодився з висновком суду щодо відсутності доказів укладення між сторонами договору позики, з огляду на надання ним платіжних квитанцій про перерахування на користь відповідачки грошових сум, та чого вважав, що такі конклюдентні дії є свідченням про укладення сторонами договору позики у спрощений спосіб.
Вважав, що суд відмовив позивачу у стягненні позики, позбавив його у праві на судовий захист, так як не врахував та не дослідив належним чином надані ним докази, застосував судову практику Верховного Суду без самостійного встановлення обставин справи, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, не зазначив про необхідність застосування статті 388 ЦК України та не перевірив сплату відповідачкою податків з отриманих нею за рахунок позивача сум та їх декларацію, а також безпідставно врахував докази, надані відповідачкою до відзивів, які залишені судом без розгляду. 
Вказував на безпідставність прийняття судом додаткового рішення, в той час, як заява відповідачки про відшкодування витрат на правничу допомогу не була належним чином надіслана на адресу позивача, внаслідок чого підлягала залишенню без розгляду. Посилався на нехтування судом нормами справедливості та законності, у зв`язку з дослідженням поданих відповідачкою відзивів, які залишені судом без розгляду, але використані як підстава для пред`явлення вимог про відшкодування правових витрат.
У відзивах на апеляційні скарги відповідачка, діючи через свою представницю, вважала доводи скарг необґрунтованими, з огляду на ухвалення місцевим судом законних та обґрунтованих рішень із наданням правильних висновків щодо відсутності підстав для задоволення пред`явленого позову та наявності підстав для стягнення у зв`язку із цим витрат на правничу допомогу. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення виходячи з наступного. 
За змістом положень статті 11 ЦК України договір за своєю правовою природою є правочином та водночас, є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Договором визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
У відповідності до положень статей 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, та на його підтвердження може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Під час вирішення справи судом встановлено, що позивачем через належний йому картковий рахунок у АТ «Універсал Банк» перераховано 1 451 євро на користь отримувачки « ОСОБА_6 » шляхом внесення 25ти окремих платежів на різні суми у період з 27 жовтня 2024 року по 10 січня 2025 року ( т.1. а.с.17-18).
Крім того, у період з 8 липня 2023 року по 26 жовтня 2024 року позивачем зі свого картрахунку у АТ «Універсал Банк» виконані перекази на різні суми, починаючи від 1 грн до 18 720 грн, на користь отримувачки, визначеної ним як « ОСОБА_7 », « ОСОБА_6 » або «Дарина 222» на загальну суму 278 532 грн 42 коп., та також у період з 14 березня по 15 серпня 2024 року на загальну суму 116 836 грн 84 коп. ( т.1. а.с.19-39, 40-49).
Додатково позивачем надано докази здійснення ним безлічі грошових переказів з терміналів АТ КБ «Приватбанк» у період з 1 січня 2024 року по 10 вересня 2025 року на користь отримувачів 53552802219645966, 4441111052542945, 575411430401112 та 4441111140133756 (т. 1 а.с.50-79).
Посилаючись на те, що перерахування вказаних грошових коштів ним здійснено на користь відповідачки, позивач 7 листопада 2025 року направив на її адресу вимогу про негайне повернення у добровільному (позасудовому) порядку боргу в розмірі 2 300 000 грн, частина якого ним перерахована через банківський рахунок, а частина надана у готівці. Одночасно позивач вимагав від відповідачки повернути йому цінні речі та вартість послуг, за отримання яких він сплачував, зокрема, і за оренду житла ( т.2 а.с.19) 
В подальшому, 15 листопада 2025 року позивач разом із своїм представником ОСОБА_1 звернувся до Дарницького управління поліції ГУНП в місті Києві з заявою про кримінальне правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною 4 статі 190 КК України ( т. 2 а.с.20-21), та подав 25 листопада 2025 року цю позовну заяву до суду.
В той же час, заперечуючи проти позовних вимог про стягнення суми боргу за позикою, відповідачка зазначила про наявність між нею та позивачем близьких стосунків, на підставі яких ним в добровільному порядку здійснені перекази на її користь грошових коштів, та відсутність укладення між ним будь-яких договорів позики. На підтвердження цих обставин надала суду копії фотографій осіб чоловічої та жіночої статі, зазначивши, що на них зображено сторін у справі, та надала скріншоти змісту листування у месенджері без зазначення осіб, між якими воно відбувалось, та із зазначенням скріншотів з онлайн банкінгу щодо повернення нею окремих сум грошових коштів (т. 1 а.с.117-186, т.2 а.с.192зв-195) та квитанції про здійснення ОСОБА_4 грошових переказів 13 серпня 2024 року на суму 5 000 грн, 15 000 грн, 6 000 грн, 23 000 грн та 6 000 грн отримувачу «Дмитро Ф» (т. 2 а.с.184-188), а також скріншоти з онлайн банкінгу ( т. 2 а.с.189-192).
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Договір позики, як письмовий правочин, вважається таким, що вчинений у письмові формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (частина 2 статті 207 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка при тому не є обов`язковим елементом для укладення договору позики.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Тому за висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним нею у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, виснувано, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
В той же час судом першої інстанції боргові розписки або договір позики не досліджено, за їх відсутністю, та з огляду на те, що сторонами такий правочин у письмовій формі не укладався та не підписувався, а отже умови та порядок його виконання не визначався. 
Ці обставини судом встановлено правильно та підтверджено відповідачкою у своїх письмових поясненнях до суду, при тому ці твердження відповідачки позивачем не спростовано шляхом пред`явлення письмового документу на обґрунтування заявлених ним вимог. 
Натомість, представником позивача заявлено про вчинення ОСОБА_3 конклюдентних дій, що свідчить про укладення сторонами договору позики у спрощений спосіб. 
Втім, дії ОСОБА_3 під час перерахування коштів на користь відповідачки не можуть бути розцінені як волевиявлення самої ОСОБА_4 отримати ці кошти в рахунок позики з визначенням підстав та порядку її повернення, а не отримати їх в дар, пожертву чи в рахунок якогось іншого відшкодування чи оплати послуг.
Тому від кожної із сторін, яка вчиняє ті чи інші дії, можливо маючи якісь особисті наміри під час їх вчинення, вимагається загальне погодження суттєвих умов правочину, про вчинення якого ними досягнуто згоди та за тими умовами, що є зрозумілими кожному з них, наслідком чого є оформлення сторонами правочину своєї домовленості у письмовій формі шляхом його підписання на підтвердження їх вільного волевиявлення саме за таких умов укласти договір. 
Отже, системне тлумачення частини 2 статті 207, частини 4 статті 639, частини 2 статті 640 та частини 2 статті 1046 ЦК України дає підстави колегії суддів виснувати, що договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики зафіксовано у письмовій формі, є підписаним його сторонами та засвідчує факт передання грошових коштів (речей) у позику. 
Таким чином, факт отримання особою грошових коштів у позику повинен бути підтверджений письмово та мати підпис позичальниці, як підтвердження наявності її волевиявлення на укладення договору позики за визначеними сторонами умовами, оскільки це є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.
Втім, таких обставин та факту укладення договору позики у письмовій формі у справі не встановлено, внаслідок чого судом першої інстанції обґрунтовано виснувано про відсутність між сторонами зобов`язань за договором позики, який між ними не укладався. 
Доводи представника позивача про можливість укладення договору позики у спрощеній формі не ґрунтуються на матеріальному законі. 
Не мають правового значення і посилання представника позивача на неналежність доказів, наданих відповідачкою про наявність між нею та відповідачем не зобов`язальних, а близьких стосунків, оскільки наявність чи відсутність таких стосунків між сторонами не має значення за відсутності факту укладення між ними договору позики у письмовій формі.
За такого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідачки боргу за договором позики, за відсутністю укладення між ними такого правочину. 
Інші підстави для стягнення боргу з відповідачки позивачем не заявлені та таких вимог ним не пред`явлено, внаслідок чого посилання представника позивача на порядок застосування судом статей 330 та 388 ЦК України у цій справі не ґрунтуються на процесуальному законі. 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в обраний нею спосіб (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України). 
Тому предметом позову у кожній справі є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. А підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
За такого, враховуючи предмет та підстави позову, які були заявлені позивачем у поданій ним до суду першої інстанції позовній заяві та мотиви, з яких виходив суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні пред`явлених до відповідачки вимог, колегія суддів вважає врахувати наступне.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно з частинами 2-5 статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Статтею 638 ЦК України унормовано, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. 
Отже, з аналізу наведених норм матеріального права слід виснувати, що у випадку не оформлення правочину у письмовій формі, що встановлена законом, та його не підписання, що підтверджує відсутність волевиявлення сторони на його укладання, належним способом захисту порушеного права не є стягнення боргу за договором позики, який між сторонами не укладався. 
За таких обставин, колегія суддів висновує, що у справі відсутні підстави для стягнення з відповідачки на користь позивача суми боргу за договором позики, який сторонами не укладено.
Щодо отримання відповідачкою грошових переказів та не сплати за ними відповідних податків та зборів або відсутності дій з їх декларування, то ці обставини не є предметом позову про стягнення боргу, що пред`явлено однієї фізичною особою до іншої.
Стосовно іншого змісту апеляційної скарги на рішення суду, то вона не містить перелік обставин, які не були з`ясовані судом та вплинули на неправильне вирішення ним справи, а її доводи не впливають на обґрунтовані висновки суду, так як є фактичною переоцінкою доказів, які вже були досліджені та оцінені судом. 
Вирішуючи питання про перегляд додаткового рішення суду, колегія суддів враховує наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. 
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). 
Таким чином, та з огляду на те, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, за результатами розгляду справи такі витрати підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
За висновком, викладеним ВП ВС у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року при розгляді нею справи № 755/9215/15-ц, визначено, що для цілей розподілу судових витрат судом враховується:
- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В той же час розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За такого, подаючи апеляційну скаргу на додаткове рішення суду, позивач, від імені якого діє представник, обґрунтовував її неспівмірністю витрат, які стягнуті з нього на оплату послуг адвоката на користь відповідачки за наслідками розгляду справи, дзеркальністю суми, яка була заявлена позивачем під час подачі ним позову, відсутністю визначення відповідачкою орієнтовної суми таких витрат під час розгляду судом справи. 
Втім, на переконання колегії суддів, детальний опис робіт та понесених відповідачкою витрат судом враховано під час прийняття додаткового рішення суду, та сума, заявлена до відшкодування судом першої інстанції обґрунтовано зменшена, зокрема, і за наявністю заперечень позивача.
Разом з тим, доводи представника позивача про відсутність орієнтовного розрахунку таких витрат та не надсилання копії заяви про їх стягнення позивачу, як підстава для відмови у їх відшкодуванні, не заслуговують на увагу, оскільки: по-перше, така сума наведена відповідачкою у письмових поясненнях, що надані суду до ухвалення судового рішення, внаслідок чого посилання суду на відзиви, що ним залишено без розгляду, правового значення не мали, так як лише перераховані судом стосовно порядку вчинення дій представницею відповідачки, як підставу для нарахування та відшкодування таких витрат під час підготовки процесуальних документів у справі; по-друге, судом першої інстанції враховані обставини, які врегульовані частиною 1 статті 58, частиною 1 статті 64, статтею 137, статтею 141 ЦПК України, зокрема, і частиною 8 статті 141 ЦПК України; та по-третє, судом першої інстанції наведені обґрунтовані аргументи, як підстава для відхилення заперечень представника позивача про залишення заяви про ухвалення додаткового рішення без розгляду за помилковим тлумаченням норм процесуального права та не потребують додаткової аргументації під час апеляційного перегляду справи.
Тому на переконання колегії суддів судом першої інстанції обґрунтовано зменшено розмір витрат, що стягнуто з позивача на користь відповідачки за наслідками розгляду справи, і додаткових підстав для його подальшого зменшення чи тим паче закриття справи за розглядом заяви – немає. 
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав і для зміни чи скасування додаткового рішення суду .
Отже, з підстав, передбачених статтею 375 ЦПК України, подані апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_3 , які подані від його імені представником ОСОБА_1 , залишити без задоволення, рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 6 травня 2026 року та додаткове рішення того ж суду від 25 травня 2026 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча     О. О. Ямкова

Судді       Т. В. Крамаренко 

О. В. Локтіонова