ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" серпня 2026 р. Справа№ 910/2860/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Андрієнка В.В.
суддів: Шапрана В.В. 
Буравльова С.І. 

секретар судового засідання - Король Д.А.
учасники справи:
прокурор:Куцоконь О.О.;
від позивача 1: Потапова Г.М.
від позивача 2: не з`явився;
від відповідача 1: Жигадло С.П.;
від відповідача 2: не з`явився.;
від третьої особи: не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 (Повний текст рішення складено: 24.06.2026.)
у справі №910/2860/25 (суддя - Щербаков С.О.)
за позовом Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби 
до 1) Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва,
2) Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс" 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України
про визнання недійсними договорів та стягнення коштів у розмірі 499 474, 91 грн

УСТАНОВИВ:

Голосіївська окружна прокуратура міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради (позивач 1) та Північного офісу Держаудитслужби (позивач 2) звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва (відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс" (відповідач 2), в якому просить суд:
- визнати недійсним договір № 103 від 05.04.2019 на закупівлю послуг за державні кошти, укладений між Комунальним підприємством "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс";
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс" на користь Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва грошові кошти у розмірі 28 410, 73 грн, а з Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 28 410, 73 грн стягнути в дохід держави;
- визнати недійсним договір № 104 від 05.04.2019 на закупівлю послуг за державні кошти, укладений між Комунальним підприємством "Шляховоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс";
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс" на користь Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва грошові кошти у розмірі 299 320,48 грн, а з Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по
ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 299 320, 48 грн стягнути в дохід держави;
- визнати недійсним договір № 105 від 05.04.2019 на закупівлю послуг за державні кошти, укладений між Комунальним підприємством "Шляховоексплуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс";
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс" на користь Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва грошові кошти у розмірі 83 815,76 грн, а з Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 83 815,76 грн стягнути в дохід держави;
- визнати недійсним договір № 106 від 05.04.2019 на закупівлю послуг за державні кошти, укладений між Комунальним підприємством "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва та Товариством з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс";
- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Вантажавтосервіс" на користь Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва грошові кошти у розмірі 87 927, 94 грн, а з Комунального підприємства "Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району" м. Києва одержані ним за рішенням суду грошові кошти у розмірі 87 927,94 грн стягнути в дохід держави. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що під час проведення відкритих торгів щодо закупівлі робіт ремонту та технічного обслуговування автомобілів були допущені порушення законодавства про захист економічної конкуренції у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати торгів.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 у справі №910/2860/25 у задоволенні позову відмовлено.
Ухвалюючи зазначене рішення, місцевий господарський суд виходив із недоведеності обставин, з якими частина третя статті 228 ЦК України пов`язує можливість визнання правочину недійсним та застосування передбачених цією нормою майнових наслідків. Суд першої інстанції зазначив, що встановлений рішенням органу Антимонопольного комітету України факт антиконкурентних узгоджених дій під час торгів не є самодостатньою підставою для висновку про завідомо протиправну мету укладених за їх результатами договорів. При цьому матеріали справи не містять доказів завдання державі майнової шкоди, переплати коштів, отримання послуг неналежної якості або безпідставного збагачення виконавця. Суд також урахував конфіскаційний характер наслідків, передбачених частиною третьою статті 228 ЦК України, та необхідність дотримання принципу пропорційності втручання у право мирного володіння майном.
Не погоджуючись з указаним рішенням, від Заступника керівника Київської міської прокуратури надійшла апеляційна скарга, у якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 у справі № 910/2860/25 та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Крім того, на думку апелянта, під час розгляду справи судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено докази та надано їм невірну оцінку. 
Так, за твердженням апелянта, судом було неправильно застосовано ст. 3 Закону України «Про публічні закупівлі» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, положень Закону України «Про захист економічної конкуренції», статей 203, 215, 228 ЦК України, а також допущено порушення статей 76- 79, 86 і 236 Господарського процесуального кодексу України.
За доводами апелянта, забезпечення добросовісної конкуренції, прозорості, максимальної економії та ефективного використання публічних коштів становить самостійний інтерес держави. Тому укладення договорів із переможцем торгів, який узгодив свою поведінку з іншим учасником та усунув реальну конкуренцію, не відповідає інтересам держави і суспільства незалежно від доведеності конкретної суми збитків.
Прокурор наголошує, що порушення ТОВ «Вантажавтосервіс» і ТОВ «ХІТ АВТО» законодавства про захист економічної конкуренції встановлено рішенням адміністративної колегії територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2020 № 60/24-р/к у справі № 19/60/21-рп/к.20. Правомірність цього рішення підтверджено судовими рішеннями у справі № 910/10867/20, а тому відповідні обставини, на думку апелянта, повторного доказування не потребують.
Апелянт також вважає помилковим висновок про необхідність обвинувального вироку для застосування частини третьої статті 228 ЦК України, оскільки такий вирок не є єдиним можливим доказом умислу сторони правочину. Крім того, прокурор заперечує проти висновку щодо неможливості застосування цієї норми у разі порушення законодавства про захист економічної конкуренції та зазначає, що передбачені нею наслідки є спеціальними наслідками недійсності правочину.
На переконання скаржника, накладення на ТОВ «Вантажавтосервіс» штрафу за порушення законодавства про захист економічної конкуренції не перешкоджає визнанню недійсними договорів, укладених за результатами спотворених торгів. Посилаючись на положення Конституції України, Конвенції Організації Об`єднаних Націй проти корупції, Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом і практику Верховного Суду, апелянт стверджує, що заявлені вимоги спрямовані на захист публічного інтересу та забезпечення законності у сфері публічних закупівель.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.07.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 у справі № 910/2860/25 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 26.08.2026.
11.08.2026 відповідачем 1 було подано відзив на апеляційну скаргу у якому він просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
20.08.2026 від Київської міської ради надійшли письмові пояснення у яких позивач просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
За приписами частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, як і їх посадові особи, вправі діяти виключно на підставі, у межах наданих їм повноважень та у спосіб, установлені Конституцією і законами України.
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді лише у виключних випадках та в порядку, визначених законом.
Частина третя статті 3 Господарського процесуального кодексу України надає право звертатися до господарського суду у справах, віднесених до його юрисдикції, також особам, яким законом надано повноваження діяти в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 41 Господарського процесуального кодексу України учасниками господарського процесу можуть бути також органи та особи, яким законом надано право звернення до суду на захист інтересів інших осіб.
Статтею 53 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у випадках, визначених законом, прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ, порушених за його позовами, а також має право до початку розгляду справи по суті вступити за власною ініціативою у справу, провадження в якій відкрито за позовом іншої особи, подавати апеляційні й касаційні скарги, заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Якщо провадження відкрито за позовом прокурора, поданим в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у відповідних спірних правовідносинах, такий орган набуває процесуального статусу позивача. За відсутності відповідного органу або повноважень такого органу на звернення до суду прокурор зазначає про це у позовній заяві та в такому випадку сам набуває статусу позивача.
Частина четверта статті 53 ГПК України покладає на прокурора, який звертається до суду в інтересах держави, обов`язок обґрунтувати у позовній чи іншій заяві або скарзі, в чому саме полягає порушення інтересів держави, чому ці інтереси потребують судового захисту, які передбачені законом підстави надають прокурору право на звернення до суду, а також визначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово виходила з того, що у випадках участі держави у цивільних правовідносинах вона наділена цивільною правоздатністю нарівні з іншими їх учасниками. Набуття та здійснення державою цивільних прав і обов`язків відбувається через відповідні органи, які діють у межах наданої їм компетенції. Відтак дії таких органів у відповідних, у тому числі цивільних, правовідносинах є діями самої держави. Органи, через які держава бере участь у таких відносинах, не набувають власних прав та обов`язків, а реалізують надані їм повноваження представляти державу. Такий підхід викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19.
Велика Палата Верховного Суду також зазначала, що у судовому процесі держава виступає стороною через відповідний орган, який має необхідні повноваження у спірних правовідносинах. Тому фактичною стороною спору є саме держава, навіть тоді, коли формально стороною у справі визначено конкретний державний орган. Відповідні висновки наведено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 та № 922/1830/19.
Правові засади організації та діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування та систему органів прокуратури визначено Законом України «Про прокуратуру». Зі змісту статті 1 цього Закону вбачається, що прокуратура України є єдиною системою, яка у передбаченому законом порядку здійснює визначені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, а також загальних інтересів суспільства та держави.
Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави у суді полягає у вчиненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист відповідних інтересів, у випадках і в порядку, встановлених законом.
За частиною третьою цієї статті прокурор представляє у суді законні інтереси держави у разі їх порушення або загрози порушення, якщо орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого належить їх захист, не здійснює такого захисту або здійснює його неналежним чином, а також у разі відсутності такого органу. Наявність цих обставин прокурор зобов`язаний обґрунтувати відповідно до частини четвертої цієї статті. Водночас законом установлено випадки, в яких представництво прокурором інтересів держави не допускається, зокрема в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, референдумами, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, засобів масової інформації, політичних партій, релігійних організацій, організацій професійного самоврядування та інших громадських об`єднань. Представництво інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України здійснюється у визначеному законом порядку прокурором відповідного рівня виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор має обґрунтувати наявність підстав для представництва у суді, а саме представництво допускається лише після підтвердження судом таких підстав. До звернення з позовом прокурор зобов`язаний попередньо повідомити про це відповідного громадянина, його законного представника або суб`єкта владних повноважень. Після підтвердження підстав для представництва прокурор користується процесуальними правами відповідної сторони, при цьому наявність таких підстав може бути оскаржена громадянином, його представником або суб`єктом владних повноважень.
Для з`ясування наявності підстав представництва інтересів держави у випадку, коли компетентний суб`єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює захист таких інтересів, прокурор вправі одержувати інформацію, яка на законних підставах перебуває у розпорядженні цього суб`єкта, а також витребовувати і отримувати необхідні матеріали та їх копії.
Якщо суб`єкт владних повноважень, компетентний здійснювати захист законних інтересів держави, відсутній, а також у випадку представництва інтересів громадянина, прокурор для встановлення підстав представництва має право за письмовим запитом витребовувати документи і матеріали, ознайомлюватися з ними та безоплатно одержувати їх копії від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, державних і комунальних підприємств, установ та організацій, органів Пенсійного фонду України й фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також отримувати усні або письмові пояснення від посадових та службових осіб таких органів, підприємств, установ та організацій. Пояснення від інших осіб можуть бути одержані лише за їх згодою.
Системний аналіз частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» свідчить, що представництво прокурором інтересів держави можливе лише у двох випадках: коли компетентний орган не захищає або неналежним чином захищає відповідні інтереси держави та коли такого компетентного органу взагалі немає.
У першому з указаних випадків відповідний орган існує та має повноваження самостійно захищати інтереси держави, тоді як у другому такий орган відсутній. Відповідно, правові підстави представництва прокурором у цих ситуаціях є різними.
За першою підставою право прокурора на представництво виникає тоді, коли уповноважений суб`єкт владних повноважень захисту інтересів держави не здійснює або здійснює його неналежно.
Під нездійсненням захисту слід розуміти свідому пасивну поведінку компетентного суб`єкта, який знає про порушення інтересів держави, має належні повноваження для їх захисту, однак, всупереч цим інтересам, не звертається до суду.
Неналежне здійснення захисту, на відміну від його нездійснення, полягає в активній поведінці відповідного органу, тобто у певних діях та рішеннях, спрямованих на захист державних інтересів, які за своїм характером та результатом не можуть вважатися належними.
Оцінка належності такого захисту має здійснюватися з урахуванням установленої процедури захисту інтересів держави, яка включає, серед іншого, досудове встановлення обставин порушення, обрання належного способу захисту та ефективну реалізацію процесуальних прав позивача.
Отже, первинний обов`язок із захисту інтересів держави покладається на відповідні суб`єкти владних повноважень, а не на прокуратуру. Роль прокурора є субсидіарною і полягає у заміні в судовому процесі такого суб`єкта лише тоді, коли останній усупереч вимогам закону захисту не здійснює або здійснює його неналежно. У кожному конкретному випадку прокурор має зазначити причини, що унеможливили належний захист інтересів держави компетентним органом, а суд - перевірити обґрунтованість наведених причин.
При цьому прокурор не є альтернативним суб`єктом звернення до суду та не може підміняти собою компетентний орган, який має можливість і намір самостійно захищати інтереси держави.
Такі правові висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 923/129/17, від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 20.09.2018 у справі № 924/1237/17, від 02.10.2018 у справі № 4/166«б», від 23.10.2018 у справі № 906/240/18, від 01.11.2018 у справі № 910/18770/17, від 05.11.2018 у справі № 910/4345/18, від 30.01.2019 у справі № 47/66-08, від 31.10.2019 у справі № 923/35/19 та від 23.07.2020 у справі № 925/383/18.
Крім того, при вирішенні питання щодо представництва прокурором інтересів держави підлягає врахуванню рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 № 3-рп/99, ухвалене у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України.
Розкриваючи зміст поняття «інтереси держави», Конституційний Суд України зазначив, що такі інтереси можуть бути закріплені як у Конституції України, так і в інших нормативно-правових актах, та відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. Їх основою є потреба у здійсненні загальнодержавних політичних, економічних, соціальних та інших дій і програм, спрямованих, зокрема, на захист суверенітету й територіальної цілісності держави, державного кордону, забезпечення державної, економічної, інформаційної та екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, а також захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання.
З огляду на оціночний характер поняття інтересів держави прокурор у кожній конкретній справі повинен самостійно, із посиланням на законодавство, на підставі якого пред`явлено позов, визначити, в чому полягає фактичне або можливе порушення матеріальних чи інших інтересів держави, обґрунтувати необхідність їх захисту та вказати орган, якому державою надано відповідні повноваження у спірних правовідносинах.
Сформульоване Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне правове значення та може застосовуватися при тлумаченні цього поняття, яке використано у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Наявність у прокурора підстав для представництва інтересів держави у суді має бути належним чином мотивована та підтверджена достатніми доказами. До таких доказів можуть належати, зокрема, повідомлення прокурора відповідному суб`єкту владних повноважень про намір звернутися до суду від його імені, запити прокурора та документи, отримані від компетентного органу, які підтверджують існування підстав для представництва. Доведення зазначених обставин здійснюється за правилами статей 74, 76, 77 та 79 ГПК України належними, допустимими та достатніми доказами.
За частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво інтересів держави прокурором допускається лише за наявності однієї з двох обставин: компетентний орган не здійснює або неналежно здійснює відповідний захист чи такий орган відсутній.
Бездіяльність компетентного органу як нездійснення захисту інтересів держави має місце тоді, коли цей орган знав або повинен був знати про порушення, був наділений необхідними повноваженнями, однак у розумний строк не пред`явив відповідного позову. Саме на прокурора покладається обов`язок обґрунтувати та підтвердити таку бездіяльність при зверненні до суду.
Звернення прокурора до компетентного органу до пред`явлення позову в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» фактично надає такому органу можливість самостійно відреагувати на заявлене порушення інтересів держави, зокрема шляхом перевірки повідомлених прокурором обставин, вчинення заходів для усунення порушення, самостійного звернення з позовом або надання прокурору мотивованого повідомлення про відсутність порушення.
Якщо після отримання інформації про можливе порушення державних інтересів компетентний орган протягом розумного строку не вживає жодних заходів, така поведінка має розцінюватися як його бездіяльність.
Розумність відповідного строку визначається судом у кожній конкретній справі з урахуванням необхідності невідкладного захисту інтересів держави, зокрема можливого спливу позовної давності або подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло з державної власності, значущості допущеного порушення, ризику настання невідворотних негативних наслідків унаслідок бездіяльності органу, а також наявності об`єктивних причин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду.
Таким чином, дотримання прокурором передбаченої статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури є достатнім для підтвердження підстав представництва у випадку, коли компетентний орган, одержавши відповідне повідомлення, у розумний строк самостійно до суду не звернувся. Якщо причини такого незвернення прокурору відомі, вони мають бути наведені ним у позові. Водночас неможливість встановити такі причини зі змісту відповіді компетентного органу або відсутність відповіді взагалі сама по собі не свідчить про необґрунтованість звернення прокурора.
Такий правовий підхід викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.
Отже, підтвердження підстав представництва прокурором державних інтересів потребує належного обґрунтування та достатніх доказів, якими, зокрема, можуть бути повідомлення відповідного органу про майбутнє звернення до суду від його імені, запити прокурора та отримані на них документи, що підтверджують існування відповідних підстав.
За таких обставин суд повинен встановити, чи знав або повинен був знати компетентний орган про порушення державних інтересів, чи був він наділений повноваженнями для їх захисту та чи утримався, незважаючи на це, від звернення до суду.
Аналогічний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 15.09.2020 у справі № 906/982/19.
Дотримання прокурором установленого частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку, який має передувати поданню відповідного позову, підлягає перевірці судом незалежно від того, чи буде в подальшому встановлено саме порушення інтересів держави. Це обумовлено тим, що відповідно до статей 53 та 174 ГПК України недотримання прокурором зазначеної процедури виключає можливість розгляду пред`явленого ним позову по суті. Такий правовий підхід також викладено у постановах Верховного Суду від 26.02.2019 у справі № 920/284/18, від 03.04.2019 у справі № 909/63/18, від 17.04.2019 у справі № 916/641/18, від 31.07.2019 у справі № 916/2914/18, від 06.08.2019 у справі № 912/2529/18, від 15.12.2020 у справі № 904/82/19 та від 27.07.2021 у справі № 909/835/18.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає право суб`єкта владних повноважень оскаржити наявність підстав представництва. Реалізація такого права полягає у можливості учасників справи спростовувати обставини, на які прокурор послався у позовній заяві в інтересах держави в особі компетентного органу на підтвердження свого права на представництво.
Самого лише твердження у позовній заяві про те, що уповноважений орган не здійснює або неналежно здійснює передбачені законом повноваження, недостатньо. Прокурор повинен підтвердити такі обставини належними та допустимими доказами відповідно до процесуального закону, якими можуть бути, наприклад, відомості про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань інформації щодо кримінального правопорушення, передбаченого статтею 367 Кримінального кодексу України, обвинувальний вирок щодо відповідних службових осіб, докази застосування дисциплінарних стягнень до державних службовців за невиконання або неналежне виконання службових обов`язків тощо.
Такий правовий підхід викладено у постановах Верховного Суду від 21.12.2018 у справі № 922/901/17, від 31.10.2018 у справі № 910/6814/17 та від 06.02.2019 у справі № 927/246/18.
Звертаючись із позовом у цій справі, прокурор визначив органами, в інтересах яких подається позов, Київську міську раду як позивача-1 та Північний офіс Держаудитслужби як позивача-2.
За частинами першою та другою статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування становить гарантоване державою право і реальну здатність територіальної громади - жителів села, селища, міста чи добровільно об`єднаної сільської громади - самостійно або через органи й посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати в межах Конституції та законів України питання місцевого значення. Місцеве самоврядування реалізується територіальними громадами як безпосередньо, так і через відповідні ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад.
Частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні та міські ради є органами місцевого самоврядування, які представляють відповідні територіальні громади та від їх імені й в їх інтересах здійснюють визначені Конституцією України та законами функції і повноваження.
Стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» надає органу місцевого самоврядування право виступати позивачем або відповідачем у судах загальної юрисдикції, у тому числі звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень та виконання функцій місцевого самоврядування.
Відповідно до частин першої та восьмої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам належить право комунальної власності на рухоме та нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, частки у майні підприємств, житловий і нежитловий фонд, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування, інше майно та майнові права, а також кошти від відчуження такого майна. Право комунальної власності захищається законом на рівних умовах з іншими формами власності, а відповідні об`єкти не можуть бути вилучені у територіальної громади та передані іншому власнику без її згоди або рішення відповідної ради чи уповноваженого органу, крім прямо передбачених законом випадків.
Частинами другою та четвертою статті 61 цього Закону встановлено, що органи місцевого самоврядування самостійно складають та схвалюють прогнози місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують їх згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів забезпечується закріпленими за ними власними та загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання бюджетних коштів у межах закону.
Частиною першою статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, серед іншого, управляють комунальним майном, затверджують програми соціально-економічного і культурного розвитку та контролюють їх виконання, затверджують відповідні бюджети і контролюють їх виконання, створюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації й установи, контролюють їх діяльність та вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції.
Згідно зі статтею 172 Цивільного кодексу України територіальні громади набувають та реалізують цивільні права й обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах визначеної законом компетенції.
Пунктом 1.2 Статуту Комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва, затвердженого розпорядженням Київського міського голови від 19.11.2024 № 1097, передбачено, що підприємство створено шляхом реорганізації відповідно до рішення Київської міської ради від 02.10.2001 № 54/1488 «Про деякі питання діяльності підприємств, що входять до складу Київського комунального об`єднання по експлуатації автомобільних шляхів та споруд на них "Київміськгідрошляхміст"» та є правонаступником відповідних комунальних підприємств у частині прав та обов`язків щодо переданого майна. Засновником і власником підприємства є територіальна громада міста Києва, від імені якої діє Київська міська рада.
Відповідно до пункту 4.2 Статуту майно підприємства належить територіальній громаді міста Києва на праві комунальної власності та закріплене за підприємством на праві господарського відання.
До джерел формування майна підприємства пункт 4.4 Статуту відносить, зокрема, грошові та матеріальні внески власника.
Пункт 7.14 Статуту передбачає здійснення власником контролю за використанням і збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений орган, без втручання при цьому в оперативно-господарську діяльність підприємства.
Прокурор обґрунтовував визначення Київської міської ради як органу, уповноваженого державою на здійснення відповідних функцій у спірних правовідносинах, її статусом органу місцевого самоврядування, якому підпорядкована одна зі сторін оспорюваних договорів, а також наявністю у міської ради виключних повноважень щодо затвердження міського бюджету, внесення до нього змін та затвердження звіту про його виконання.
Водночас стаття 7 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачає, що регулювання та реалізацію державної політики у сфері закупівель здійснює уповноважений орган у межах установленої законом компетенції, а Рахункова палата, Антимонопольний комітет України та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, здійснюють контроль у сфері публічних закупівель відповідно до наданих Конституцією та законами повноважень.
Правові й організаційні основи здійснення державного фінансового контролю в Україні визначаються Законом України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні».
Частина перша статті 1 зазначеного Закону покладає забезпечення державного фінансового контролю на центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України реалізовувати державну політику у цій сфері.
За статтею 2 цього Закону до основних завдань органу державного фінансового контролю належить, зокрема, контроль за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреб у бюджетних коштах та прийняття зобов`язань, ефективністю використання коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку й фінансової звітності в органах виконавчої влади, державних фондах, бюджетних установах та суб`єктах господарювання державного сектору, а також на підприємствах, в установах і організаціях, які отримують або отримували бюджетні кошти чи використовують державне або комунальне майно, а також контроль за дотриманням бюджетного законодавства та законодавства у сфері закупівель.
Статтею 5 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» установлено, що контроль за дотриманням законодавства у сфері закупівель здійснюється шляхом моніторингу закупівлі у порядку, визначеному Законом України «Про публічні закупівлі», перевірки закупівель, а також у межах державного фінансового аудиту та інспектування. Моніторинг може проводитися в період здійснення закупівлі, укладення договору та протягом його дії.
Частиною другою статті 8 Закону України «Про публічні закупівлі» визначено підстави для проведення моніторингу закупівлі, до яких належать дані автоматичних індикаторів ризику; інформація від органів державної влади, народних депутатів України та органів місцевого самоврядування про ознаки порушення законодавства у сфері публічних закупівель; повідомлення у засобах масової інформації; самостійно виявлені органом фінансового контролю ознаки порушень у відомостях, оприлюднених в електронній системі закупівель; а також інформація від громадських об`єднань про виявлені за результатами громадського контролю ознаки відповідних порушень.
Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про публічні закупівлі» моніторинг процедури закупівлі здійснюється центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері державного фінансового контролю, та його міжрегіональними територіальними органами.
Пунктом 8 частини першої статті 10 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» передбачено право Держаудитслужби ставити перед відповідними державними органами питання про визнання недійсними договорів, укладених з порушенням закону, а також у судовому порядку стягувати до державного бюджету кошти, одержані підконтрольними установами за незаконними договорами, без установлених законом підстав або з порушенням законодавства.
Згідно з пунктом 1 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016 № 43, Держаудитслужба є центральним органом виконавчої влади, на який покладено реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.
До основних завдань Держаудитслужби належать реалізація державної політики у сфері державного фінансового контролю та здійснення такого контролю з метою оцінки ефективного, законного, цільового та результативного використання і збереження державних фінансових ресурсів та забезпечення економії бюджетних коштів, що передбачено підпунктами 1 та 3 пункту 3 зазначеного Положення.
Підпунктом 20 пункту 6 Положення Держаудитслужбі надано право для виконання покладених на неї завдань порушувати перед відповідними державними органами питання щодо недійсності договорів, укладених з порушенням законодавства, а також звертатися до суду з вимогами про стягнення у дохід держави коштів, отриманих підконтрольними установами за незаконними договорами без передбачених законом підстав або з порушенням законодавства.
За пунктом 7 цього Положення свої повноваження Держаудитслужба здійснює як безпосередньо, так і через утворені у встановленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
На території міста Києва та Київської області відповідні повноваження Державної аудиторської служби України реалізує Північний офіс Держаудитслужби відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 та Положення про Північний офіс Держаудитслужби, затвердженого наказом Держаудитслужби від 02.06.2016 № 23.
За пунктом 3 Положення № 23 основним завданням Північного офісу є реалізація повноважень Держаудитслужби у Вінницькій, Житомирській, Київській, Черкаській, Чернігівській областях, у місті Києві, а також в інших областях за відповідними дорученнями Голови Держаудитслужби чи його заступників.
Підпункт 18 пункту 6 Положення № 23 наділяє Північний офіс Держаудитслужби правом порушувати перед державними органами питання про визнання недійсними укладених із порушенням закону договорів та у судовому порядку стягувати до державного бюджету кошти, отримані підконтрольними установами за незаконними договорами без законних підстав або з порушенням законодавства.
Відповідно до частини першої статті 45 ГПК України сторонами господарського процесу - позивачами та відповідачами - можуть бути особи, визначені статтею 4 цього Кодексу.
Стаття 4 ГПК України гарантує право на звернення до господарського суду у встановленому Кодексом порядку та забороняє позбавлення особи права на розгляд її справи судом, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи, фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не мають статусу підприємця, державні органи й органи місцевого самоврядування вправі звертатися до господарського суду для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів, а також для застосування передбачених законом превентивних заходів.
У позовній заяві прокурор зазначив, що Північний офіс Держаудитслужби наділений повноваженнями у сфері державного фінансового контролю, спрямованими на забезпечення ефективного, законного та результативного використання державних фінансових ресурсів, економії бюджетних коштів, у тому числі під час здійснення публічних закупівель на території міста Києва та Київської області.
Матеріалами справи підтверджується, що листом від 21.01.2025 № 43-418ВИХ-25 Голосіївська окружна прокуратура міста Києва повідомила Північний офіс Держаудитслужби про виявлені порушення законодавства та необхідність вжиття заходів для визнання недійсними договорів на закупівлю послуг за державні кошти №№ 103- 106 від 05.04.2019, укладених між КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва та ТОВ «Вантажавтосервіс», у тому числі шляхом пред`явлення відповідного позову.
Північний офіс Держаудитслужби листом від 07.02.2025 № 262616-17/979-2025 повідомив у відповідь, що заходи державного фінансового контролю щодо закупівлі UA-2019-02-28-000464-а ним не здійснювалися. Крім того, позивач-2 вказав, що Закон України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» та інші нормативно-правові акти, які регулюють діяльність органів державного фінансового контролю, не передбачають можливості самостійного звернення Офісу до суду з позовами про визнання недійсними договорів та додаткових угод, у тому числі укладених у результаті проведення процедур закупівель.
Також листом від 21.01.2025 № 43-420ВИХ-25 Голосіївська окружна прокуратура міста Києва звернулася до Київської міської ради, повідомивши про виявлені порушення та необхідність вжиття заходів щодо визнання недійсними договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019 шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Безпосередньо Київська міська рада відповіді на цей лист не надала. Водночас Департамент транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради листом від 04.02.2025 № 053-1058 повідомив прокуратуру, що заходи цивільно-правового характеру з порушеного питання не вживалися.
Надалі листом від 17.02.2025 № 43-1279вих-25 Голосіївська окружна прокуратура міста Києва повідомила Київську міську раду та Північний офіс Держаудитслужби про прийняте рішення здійснювати представництво інтересів держави в особі цих органів шляхом пред`явлення позову до КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва і ТОВ «Вантажавтосервіс» про визнання недійсними договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019 та застосування відповідних наслідків.
За встановлених обставин колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що прокурор дотримався визначеної статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» процедури та належним чином підтвердив існування підстав для здійснення представництва інтересів держави в особі Київської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби.
Щодо фактичних обставин проведення спірної закупівлі та укладення договорів матеріалами справи підтверджується таке.
28.02.2019 КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» міста Києва оприлюднило в електронній системі публічних закупівель «ProZorro» оголошення про відкриті торги за предметом закупівлі «ДК 021:2015: 50110000-9 - Послуги з ремонту і технічного обслуговування мототранспортних засобів і супутнього обладнання», ідентифікатор UA-2019-02-28-000464-a, зокрема за лотом № 1 «Ремонт та технічне обслуговування легкових автомобілів». Очікувана вартість цього лота становила 500 000,00 грн.
За реєстром отриманих тендерних пропозицій щодо лота № 1 участь у закупівлі взяли ТОВ «Вантажавтосервіс» із ціновою пропозицією 499 200,00 грн та ТОВ «Хіт Авто» із пропозицією 500 000,00 грн.
Єдиним критерієм визначення переможця була ціна із питомою вагою 100 %. Найбільш економічно вигідною визнано пропозицію ТОВ «Вантажавтосервіс», яка відповідала кваліфікаційним критеріям та іншим вимогам тендерної документації. За результатами процедури це товариство визначено переможцем, що підтверджується протоколом засідання тендерного комітету КП ШЕУ Голосіївського району м. Києва від 21.03.2019 № 14.1.
Того ж дня, 21.03.2019, електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір з ТОВ «Вантажавтосервіс».
05.04.2019 між КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва як замовником та ТОВ «Вантажавтосервіс» як виконавцем укладено договір № 103 на закупівлю послуг за державні кошти. За його умовами виконавець зобов`язався протягом строку дії договору надавати комплекс послуг за кодом 50110000-9 (ДК 021:2015) «Послуги з ремонту і технічного обслуговування мототранспортних засобів і супутнього обладнання», лот № 1 «Ремонт та технічне обслуговування легкових автомобілів», зі встановленням запасних частин та використанням необхідних супутніх товарів на станції технічного обслуговування і ремонту транспортних засобів за адресою виконавця: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 72, територія САТП 0904.
Згідно з пунктом 3.1 договору № 103 його ціна визначена у сумі 499 200,00 грн, у тому числі ПДВ - 83 200,00 грн, та формується з вартості нормо-годин і запасних частин.
Договором передбачено набрання ним чинності з моменту підписання та дію до 31.12.2019; закінчення строку його дії не звільняє сторони від відповідальності за порушення, допущені у період дії договору, що закріплено пунктом 7.1.
У специфікації № 1, яка є додатком до договору № 103 від 05.04.2019, сторони погодили найменування товару, його загальну кількість та загальну вартість.
Як зазначав прокурор і що учасниками справи не заперечувалося, на виконання договору № 103 комунальне підприємство сплатило ТОВ «Вантажавтосервіс» 28 410,73 грн за надані послуги. Ця обставина підтверджується платіжними дорученнями та звітом про виконання договору про закупівлю від 02.01.2020, оприлюдненим у системі «ProZorro».
Щодо лота № 2 «Ремонт та технічне обслуговування автомобілів МАЗ» у межах тієї самої закупівлі очікувана вартість предмета закупівлі становила 2 930 000,00 грн.
Участь у цьому лоті також взяли два суб`єкти господарювання: ТОВ «Вантажавтосервіс» із пропозицією 2 910 000,00 грн та ТОВ «Хіт Авто» із пропозицією 2 915 100,00 грн.
Критерієм визначення переможця була ціна із питомою вагою 100 %.
Найбільш економічно вигідною серед поданих пропозицій визначено пропозицію ТОВ «Вантажавтосервіс», яка відповідала встановленим кваліфікаційним критеріям та вимогам тендерної документації. Відповідно це товариство визнано переможцем закупівлі за лотом № 2, що підтверджено протоколом тендерного комітету від 21.03.2019 № 14.2.
21.03.2019 електронною системою закупівель також сформовано повідомлення про намір укласти з ТОВ «Вантажавтосервіс» відповідний договір.
05.04.2019 замовник та ТОВ «Вантажавтосервіс» уклали договір № 104 на закупівлю послуг за державні кошти, за яким виконавець прийняв на себе обов`язок упродовж строку його дії надавати послуги за кодом 50110000-9 (ДК 021:2015), лот № 2 «Ремонт та технічне обслуговування автомобілів МАЗ», зі встановленням запасних частин та використанням супутніх товарів на станції технічного обслуговування за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 72.
Пунктом 3.1 договору № 104 погоджено ціну 2 910 000,00 грн, у тому числі ПДВ - 485 000,00 грн, яка складається з вартості нормо-годин та запасних частин.
Договір набрав чинності з моменту його підписання та мав діяти до 31.12.2019, при цьому закінчення строку його дії не припиняло відповідальності сторін за допущені під час його дії порушення.
У специфікації № 1 до договору № 104 сторони визначили найменування товару, загальну кількість та вартість.
03.12.2019 між тими самими сторонами укладено додаткову угоду № 2 до договору № 104 від 05.04.2019, якою замовник і виконавець погодили його розірвання.
За пунктом 2 цієї додаткової угоди договір № 104 припиняв свою дію з моменту підписання угоди уповноваженими представниками сторін, а сама угода визнавалася невід`ємною частиною договору.
Прокурором зазначено, і учасниками справи не спростовано, що за фактично надані послуги за договором № 104 комунальне підприємство сплатило відповідачу-2 299 320,48 грн. Сплата підтверджується платіжними дорученнями та звітом про виконання договору про закупівлю від 04.12.2019, розміщеним в електронній системі «ProZorro».
За лотом № 3 «Ремонт та технічне обслуговування автомобілів ЗІЛ» очікувана вартість закупівлі складала 400 000,00 грн.
За даними реєстру тендерних пропозицій ТОВ «Вантажавтосервіс» запропонувало ціну 399 800,00 грн, а ТОВ «Хіт Авто» - 400 000,00 грн.
Критерієм визначення переможця за цим лотом також була виключно ціна із питомою вагою 100 %.
Пропозицію ТОВ «Вантажавтосервіс» визнано найбільш економічно вигідною та такою, що відповідає кваліфікаційним критеріям й іншим вимогам тендерної документації, у зв`язку з чим товариство стало переможцем торгів за лотом № 3 згідно з протоколом тендерного комітету від 21.03.2019 № 14.3.
21.03.2019 електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти відповідний договір із ТОВ «Вантажавтосервіс».
05.04.2019 між замовником та ТОВ «Вантажавтосервіс» укладено договір № 105 на закупівлю послуг за державні кошти щодо лота № 3 «Ремонт та технічне обслуговування автомобілів ЗІЛ». Виконавець зобов`язався надавати передбачений договором комплекс послуг за кодом 50110000-9 (ДК 021:2015), зі встановленням запасних частин та використанням супутніх товарів на станції технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 72.
Пунктом 3.1 договору № 105 його ціну визначено у сумі 399 800,00 грн, у тому числі ПДВ - 66 633,00 грн, із включенням вартості нормо-годин і запасних частин.
Строк дії договору встановлено з моменту його підписання до 31.12.2019, при цьому закінчення такого строку не припиняло відповідальності сторін за порушення, вчинені під час його дії.
Специфікацією № 1 до договору № 105 сторони погодили найменування, загальну кількість і загальну вартість відповідних товарів.
За твердженням прокурора, підтвердженим платіжними дорученнями та звітом про виконання договору про закупівлю від 02.01.2020, комунальне підприємство сплатило ТОВ «Вантажавтосервіс» за фактично надані послуги за договором № 105 кошти в сумі 83 815,76 грн.
Щодо лота № 4 «Ремонт та технічне обслуговування автомобілів BUCHER CityCat2020» очікувана вартість становила 235 000,00 грн.
За реєстром тендерних пропозицій ТОВ «Вантажавтосервіс» подало пропозицію на суму 234 800,00 грн, тоді як ТОВ «Хіт Авто» - на суму 235 000,00 грн.
Критерієм визначення переможця за цим лотом також була ціна, питома вага якої становила 100 %.
Пропозиція ТОВ «Вантажавтосервіс» була визначена найбільш економічно вигідною та такою, що відповідає кваліфікаційним критеріям та умовам тендерної документації, у зв`язку з чим це товариство визнано переможцем торгів згідно з протоколом тендерного комітету від 21.03.2019 № 14.4.
21.03.2019 електронною системою закупівель сформовано повідомлення про намір укласти договір із переможцем - ТОВ «Вантажавтосервіс».
05.04.2019 між комунальним підприємством як замовником та ТОВ «Вантажавтосервіс» як виконавцем укладено договір № 106 на закупівлю послуг за державні кошти щодо лота № 4 «Ремонт та технічне обслуговування автомобілів BUCHER CityCat2020». Предметом договору було надання комплексу послуг за кодом 50110000-9 (ДК 021:2015), зі встановленням запасних частин та використанням супутніх товарів на станції технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів виконавця за адресою: м. Київ, просп. Повітрофлотський, 72.
Пункт 3.1 договору № 106 визначав його ціну у сумі 234 800,00 грн, у тому числі ПДВ - 39 133,00 грн, яка складалася з вартості нормо-годин та запасних частин.
Договір мав діяти з дати підписання до 31.12.2019, причому сплив строку його дії не звільняв сторони від відповідальності за порушення, допущені в період дії договору.
У специфікації № 1 до договору № 106 сторони узгодили найменування товару, його загальну кількість та загальну вартість.
03.12.2019 між сторонами підписано додаткову угоду № 2 до договору № 106 від 05.04.2019, відповідно до якої замовник і виконавець погодили розірвання цього договору.
Пунктом 2 додаткової угоди визначено, що договір № 106 припиняє свою дію з моменту її підписання належним чином уповноваженими представниками сторін, а додаткова угода є невід`ємною частиною договору.
Прокурор посилався на те, що за послуги, фактично надані за договором № 106, комунальне підприємство перерахувало відповідачу-2 87 927,94 грн, що підтверджено платіжними документами та звітом про виконання договору про закупівлю від 04.12.2019, оприлюдненим в електронній системі «ProZorro».
Разом із тим рішенням адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, найменування якого надалі змінено на Північне міжобласне територіальне відділення Антимонопольного комітету України, від 29.05.2020 № 60/24-р/к у справі № 19/60/21-рп/к.20 встановлено, що ТОВ «Вантажавтосервіс» та ТОВ «ХІТ АВТО» порушили законодавство про захист економічної конкуренції, а саме пункт 1 статті 50 та пункт 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції», вчинивши антиконкурентні узгоджені дії, спрямовані на спотворення результатів торгів, шляхом погодження умов своєї участі у процедурі закупівлі за кодом 50110000-9 (ДК 021:2015) щодо лотів №№ 1- 4 за ідентифікатором UA-2019-02-28-000464-а.
ТОВ «ХІТ АВТО» та ТОВ «Вантажавтосервіс» оскаржили зазначене рішення антимонопольного органу до Господарського суду міста Києва, пред`явивши позов про визнання недійсним та скасування рішення адміністративної колегії від 29.05.2020 № 60/24-р/к у справі № 19/60/21-рп/к.20 «Про порушення законодавства про захист економічної конкуренції та накладення штрафу».
Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.11.2020 у справі № 910/10867/20, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.02.2021, у задоволенні позову ТОВ «ХІТ АВТО» та ТОВ «Вантажавтосервіс» до Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України відмовлено повністю.
На наведених обставинах прокурор ґрунтував твердження про те, що факт учинення ТОВ «Вантажавтосервіс» антиконкурентних узгоджених дій, які призвели до спотворення результатів закупівлі UA-2019-02-28-000464-а, установлений рішенням компетентного антимонопольного органу. На думку прокурора, фактична відсутність конкуренції та лише формальне створення її видимості учасниками торгів означає, що укладені за результатами таких торгів договори №№ 103- 106 від 05.04.2019 завідомо суперечать інтересам держави і суспільства та його моральним засадам з умислу ТОВ «Вантажавтосервіс», у зв`язку з чим мають бути визнані недійсними на підставі частини першої статті 215, частини першої статті 203 та частини третьої статті 228 ЦК України із застосуванням передбачених законом наслідків їх недійсності.
Надавши оцінку доказам, наданим учасниками справи, в їх сукупності відповідно до вимог всебічності, повноти та об`єктивності дослідження обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України гарантує кожній особі право на захист її цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України особа вправі звернутися до суду за захистом належного їй особистого немайнового чи майнового права та інтересу.
Із системного змісту цих положень випливає, що звернення до суду має бути обумовлене наявністю порушеного права чи інтересу, а відповідна вимога пред`являється особою, якій таке право або інтерес належать, із метою їх судового захисту. Якщо обставини порушення права чи інтересу, на захист якого пред`явлено позов, не підтверджені, це є підставою для відмови у позові.
Частиною другою статті 20 Господарського кодексу України передбачалося право кожного суб`єкта господарювання і споживача на захист своїх прав та законних інтересів.
До передбачених законом способів такого захисту належали, зокрема, повне або часткове визнання недійсними актів державних органів, органів місцевого самоврядування та інших суб`єктів, які суперечать законодавству або порушують права і законні інтереси суб`єкта господарювання чи споживача, а також визнання недійсними господарських угод у випадках, установлених законом.
Частини перша та четверта статті 11 Цивільного кодексу України пов`язують виникнення цивільних прав і обов`язків із діями осіб, передбаченими актами цивільного законодавства, а також з іншими діями, які прямо такими актами не передбачені, проте за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Господарські договори відповідно до частини сьомої статті 179 Господарського кодексу України укладаються за правилами Цивільного кодексу України з урахуванням спеціальних особливостей, установлених Господарським кодексом України та іншими нормативно-правовими актами для окремих видів договорів.
За частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено сукупність загальних вимог, дотримання яких необхідне для чинності правочину.
Зміст правочину не може суперечити положенням Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна бути наділена необхідним обсягом цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його дійсній внутрішній волі.
Правочин повинен бути вчинений у передбаченій законом формі.
Спрямованість правочину має передбачати реальне настання тих правових наслідків, якими сторони його обумовили.
Правочин, укладений батьками або усиновлювачами, не може порушувати права та інтереси їх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей.
За статтею 215 Цивільного кодексу України недійсність правочину пов`язується з недодержанням у момент його вчинення стороною або сторонами вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Отже, недійсність правочину може бути наслідком дефекту одного чи кількох його елементів, зокрема незаконності змісту, недотримання встановленої форми, неналежності суб`єктного складу або дефекту волі, який полягає у невідповідності внутрішньої волі особи її зовнішньому волевиявленню.
Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» роз`яснено, що при вирішенні спору про недійсність правочину господарський суд має встановити фактичні обставини, з якими закон пов`язує його недійсність саме на момент вчинення правочину, а також настання відповідних правових наслідків.
Статті 215 і 216 Цивільного кодексу України передбачають можливість судового розгляду як позовів про визнання оспорюваних правочинів недійсними із застосуванням наслідків недійсності, так і вимог про застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів.
За пунктом 2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 питання про відповідність правочину вимогам закону вирішується з урахуванням законодавства, чинного саме на момент його вчинення.
Водночас пункт 2.5.2 цієї постанови вимагає з урахуванням статті 215 Цивільного кодексу України та статті 207 Господарського кодексу України розмежовувати нікчемні правочини, недійсність яких безпосередньо встановлена законом, та оспорювані правочини, які можуть бути визнані недійсними лише за рішенням суду за позовом сторони, іншої заінтересованої особи або прокурора.
Аналогічний підхід міститься у пункті 18 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України». Оскільки Цивільний кодекс України не визначає поняття «заінтересована особа», коло таких осіб у кожній справі встановлюється окремо з урахуванням її фактичних обставин та норм права, які регулюють відповідні правовідносини, якщо інше прямо не передбачено законом.
Отже, особа, яка пред`являє вимогу про визнання договору недійсним, повинна довести наявність передбачених законом фактичних обставин, з якими законодавство пов`язує недійсність відповідної угоди.
Стаття 204 Цивільного кодексу України встановлює презумпцію правомірності правочину: він вважається правомірним, доки його недійсність безпосередньо не передбачена законом або доки правочин не визнано недійсним судом.
Відповідно до частин першої та другої статті 181 Господарського кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, господарський договір за загальним правилом оформлювався як єдиний документ, підписаний сторонами та скріплений їх печатками.
Судом першої інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджується, що 05.04.2019 між КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва та ТОВ «Вантажавтосервіс» укладено договори №№ 103- 106 на закупівлю послуг за державні кошти. За умовами цих договорів виконавець зобов`язався протягом строку їх дії надавати комплекс послуг за кодом 50110000-9 (ДК 021:2015) «Послуги з ремонту і технічного обслуговування мототранспортних засобів і супутнього обладнання» за лотами №№ 1- 4 щодо легкових автомобілів, автомобілів МАЗ, ЗІЛ та BUCHER CityCat2020, із встановленням запасних частин і використанням необхідних супутніх товарів на станції технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів за місцезнаходженням виконавця.
За статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору складають погоджені сторонами на власний розсуд умови, а також ті умови, обов`язковість яких випливає з актів цивільного законодавства.
Частина перша статті 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є укладеним за умови досягнення сторонами у належній формі згоди щодо всіх його істотних умов. До таких умов належать предмет договору, умови, які законом прямо визначені істотними або необхідними для договорів відповідного виду, а також ті умови, щодо яких на вимогу хоча б однієї зі сторін має бути досягнута згода.
Відповідне нормативне регулювання містила також стаття 180 Господарського кодексу України, чинна на час виникнення спірних відносин.
Зміст господарського договору формується як з умов, погоджених його сторонами та спрямованих на виникнення, зміну чи припинення господарського зобов`язання, так і з обов`язкових умов, установлених законодавством.
Таким чином, господарський договір вважається укладеним, якщо сторони у належних порядку та формі погодили всі його істотні умови. До них належать умови, прямо визнані законом істотними або необхідними для договорів відповідного виду, а також умови, щодо яких одна зі сторін наполягає на досягненні згоди. У будь-якому разі при укладенні господарського договору сторони мають погодити його предмет, ціну та строк дії.
Стаття 627 Цивільного кодексу України закріплює принцип свободи договору, за яким сторони самостійно вирішують питання щодо укладення договору, вибору контрагента та погодження його умов з дотриманням Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, а також засад розумності та справедливості.
Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг виконавець за завданням замовника зобов`язується надати послугу, яка споживається у процесі здійснення певної дії чи діяльності, а замовник - оплатити таку послугу, якщо інше не передбачено договором.
Частина друга статті 901 Цивільного кодексу України допускає застосування положень глави 63 цього Кодексу до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті відповідного зобов`язання.
За статтею 902 Цивільного кодексу України виконавець за загальним правилом повинен надати послугу особисто. Якщо це передбачено договором, виконання може бути покладено на іншу особу, однак виконавець і надалі несе перед замовником повну відповідальність за порушення договору.
Відповідно до частини першої статті 903 Цивільного кодексу України, якщо послуги надаються на платній основі, замовник зобов`язаний здійснити оплату у розмірі, строки та в порядку, встановлені договором.
На дату підписання договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019 сторони погодили всі істотні умови цих правочинів, а саме їх предмет, ціну та строк виконання зобов`язань, як того вимагала частина третя статті 180 Господарського кодексу України.
Матеріали справи також підтверджують фактичне виконання сторонами договорів №№ 103- 106 на загальну суму 499 474,91 грн, що засвідчується платіжними дорученнями та звітами про виконання відповідних договорів про закупівлю.
Водночас рішенням адміністративної колегії Київського обласного територіального відділення Антимонопольного комітету України від 29.05.2020 № 60/24-р/к у справі № 19/60/21-рп/к.20 встановлено, що ТОВ «Вантажавтосервіс» і ТОВ «ХІТ АВТО» вчинили передбачене пунктом 1 статті 50 та пунктом 4 частини другої статті 6 Закону України «Про захист економічної конкуренції» порушення у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, які стосувалися спотворення результатів торгів за лотами №№ 1- 4 закупівлі UA-2019-02-28-000464-а шляхом узгодження умов участі у відповідній тендерній процедурі.
Таким чином, предметом заявленого прокурором позову є вимоги про визнання договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019 недійсними із застосуванням наслідків їх недійсності з огляду на вчинення учасниками публічної закупівлі антиконкурентних узгоджених дій, які спотворили результати торгів. На переконання прокурора, такі договори суперечать інтересам держави і суспільства та його моральним засадам у розумінні статті 228 ЦК України.
Частина перша статті 215 ЦК України визначає підставою недійсності правочину недодержання у момент його вчинення вимог, передбачених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
За частинами другою та третьою статті 215 ЦК України нікчемним є правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, у зв`язку з чим окремого судового рішення про визнання його недійсним не вимагається. Якщо ж закон прямо не визначає правочин недійсним, проте його дійсність оспорюється стороною або іншою заінтересованою особою на передбачених законом підставах, такий правочин належить до оспорюваних і може бути визнаний недійсним судом.
Розглядаючи спір щодо недійсності господарського договору, суд повинен встановити фактичні обставини, існування яких на момент його вчинення закон пов`язує з недійсністю такого правочину та настанням відповідних правових наслідків. У разі задоволення такої вимоги судове рішення повинно містити конкретне визначення неправомірних дій сторони та норм законодавства, яким не відповідає оспорюваний правочин.
Частина третя статті 228 Цивільного кодексу України передбачає можливість визнання правочину недійсним у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства та його моральним засадам. Якщо визнаний недійсним правочин вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, та умисел існував у обох сторін, при виконанні правочину обома сторонами в дохід держави стягується все одержане ними за угодою; якщо правочин виконала лише одна сторона, з іншої стягується в дохід держави все одержане нею та все належне від неї першій стороні на відшкодування виконаного. Якщо відповідний умисел був лише в однієї сторони, все одержане нею підлягає поверненню іншій стороні, тоді як одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується у дохід держави.
Законодавство не містить вичерпного визначення понять «інтерес» та «інтереси держави і суспільства», так само як і єдиних нормативно закріплених критеріїв, принципів чи засад їх установлення. При цьому поняття «інтерес» є ширшим і охоплює, зокрема, охоронюваний законом, публічний та суспільний інтерес.
У рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 поняття «охоронюваний законом інтерес» розкрито у взаємозв`язку з поняттям суб`єктивного права як правовий феномен, який виходить за його межі, є самостійним об`єктом судового захисту та інших способів правової охорони, спрямований на задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб, не може суперечити Конституції та законам України, суспільним інтересам і загальновизнаним принципам права, полягає у прагненні користуватися конкретним матеріальним чи нематеріальним благом у межах правового регулювання і є легітимним дозволом, який законом не заборонений.
Верховний Суд виходить з того, що державними є інтереси, пов`язані з необхідністю здійснення загальнодержавних дій та програм щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності й державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної та екологічної безпеки, охорони землі як національного багатства, захисту прав усіх суб`єктів власності та господарювання тощо, що узгоджується з висновками Конституційного Суду України у рішенні від 08.04.1999 № 3-рп/99.
Зміст поняття «інтереси держави» не є наперед визначеним, тому в кожному конкретному спорі необхідно окремо з`ясовувати, чи відбулося порушення інтересів певної особи або держави. Інтереси держави становлять закріплену Конституцією України, законами, міжнародними договорами та іншими правовими актами систему фундаментальних цінностей у найважливіших сферах життєдіяльності українського народу та суспільства.
Правовий аналіз частини третьої статті 228 ЦК України свідчить, що до ознак господарського договору, який суперечить інтересам держави і суспільства, належать спрямованість такого правочину на порушення встановленого господарського правопорядку та наявність умислу його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність договору. Метою правочину є кінцевий результат, досягнення якого прагнуть його сторони, і саме ця мета має завідомо суперечити державним та суспільним інтересам.
Тому для правильного вирішення спору за частиною третьою статті 228 ЦК України необхідно встановити конкретну мету укладення договору, яка завідомо суперечила інтересам держави і суспільства, обсяг виконання зобов`язань кожною стороною, а також наявність відповідного умислу в кожного учасника правочину.
Саме по собі допущення під час укладення договору будь-якого порушення актів цивільного законодавства не означає автоматичної невідповідності такого правочину інтересам держави і суспільства.
Наявність умислу передбачає, що сторона або сторони з урахуванням конкретних обставин усвідомлювали чи повинні були усвідомлювати протиправний характер укладеного договору, розуміли суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули настання відповідних протиправних наслідків або свідомо їх допускали.
Саме такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 та від 05.02.2026 у справі № 910/6780/23.
Пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України до загальних засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.
У постанові від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 Верховний Суд визначив добросовісність як стандарт поведінки, характерними ознаками якого є чесність, відкритість та повага до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Водночас частина п`ята статті 13 Цивільного кодексу України, визначаючи межі здійснення цивільних прав, прямо забороняє використання таких прав з метою неправомірного обмеження конкуренції та недобросовісну конкуренцію.
З преамбули Закону України «Про публічні закупівлі» вбачається, що він визначає правові та економічні засади закупівель товарів, робіт та послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад, а його метою є ефективне й прозоре здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання корупційним проявам та розвиток добросовісної конкуренції.
За статтею 3 Закону України «Про публічні закупівлі» закупівлі здійснюються з дотриманням принципів добросовісної конкуренції між учасниками, максимальної економії та ефективності, відкритості і прозорості на всіх стадіях, недискримінації учасників, об`єктивної та неупередженої оцінки тендерних пропозицій, а також запобігання корупційним діям і зловживанням.
Верховний Суд у постанові від 10.06.2021 у справі № 910/114/19 зазначив, що спеціальне нормативне регулювання закупівель товарів, робіт та послуг для потреб держави спрямоване не лише на забезпечення конкурентного середовища, розвиток добросовісної конкуренції й запобігання корупції, але й безпосередньо на захист інтересів держави. Така процедура має передусім забезпечувати задоволення потреб держави у відповідних товарах, роботах та послугах через конкретних замовників, що фінансуються бюджетними коштами, а тому прямим інтересом держави є неухильне дотримання вимог Закону України «Про публічні закупівлі» як учасниками процедури, так і замовником.
Разом із тим постановою об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 уточнено раніше сформовані висновки щодо застосування частини третьої статті 228 ЦК України, викладені, зокрема, у постановах від 13.11.2024 у справі № 911/934/23, від 17.10.2024 у справі № 914/1507/23 та інших постановах Касаційного господарського суду.
Об`єднана палата виходила з того, що при вирішенні питання про застосування частини третьої статті 228 ЦК України, яка передбачає санкцію конфіскаційного характеру, нетипову для цивільного права, та пов`язана з істотним ризиком втручання держави у право приватної власності, суд має враховувати вироблені Європейським судом з прав людини критерії пропорційності такого втручання, у тому числі при конфіскації без обвинувального вироку, а також оцінювати можливість застосування до винної сторони менш обтяжливого заходу, зокрема двосторонньої реституції, відшкодування збитків або штрафу.
За висновком об`єднаної палати, частина третя статті 228 ЦК України підлягає застосуванню у виключних випадках порушення інтересів держави і суспільства, зокрема коли особою вчинено кримінальний злочин, що підтверджено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили, або коли відповідними діями державі чи суспільству завдано значних збитків, а винна особа незаконно і безпідставно збагатилася на суму, співмірну із вартістю майна, що підлягає стягненню у дохід держави, що необхідно для дотримання принципу пропорційності. Водночас ця норма не може застосовуватися лише з тієї підстави, що суб`єкт господарювання порушив певні норми законодавства, які регулюють господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист економічної конкуренції.
Матеріали цієї справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів притягнення уповноважених осіб ТОВ «Вантажавтосервіс» або ТОВ «ХІТ АВТО» до кримінальної відповідальності на підставі обвинувального вироку, який набрав законної сили, у зв`язку з учиненням порушення, передбаченого пунктом 4 частини другої статті 6 та пунктом 1 статті 50 Закону України «Про захист економічної конкуренції», у вигляді антиконкурентних узгоджених дій, що стосувалися спотворення результатів закупівлі UA-2019-02-28-000464-а.
Крім того, при вирішенні питання про застосування частини третьої статті 228 ЦК України необхідно враховувати, що передбачені нею, а також частиною першою статті 208 Господарського кодексу України санкції мають не компенсаційний, а конфіскаційний характер, оскільки передбачають стягнення всього одержаного за правочином у дохід держави. Метою цих санкцій є не відновлення правового становища, яке існувало до порушення, а покарання осіб за порушення встановленої законом заборони на вчинення правочинів, що не відповідають інтересам держави і суспільства.
Конфіскація без обвинувального вироку суду - Non-Conviction Based Confiscation (NCBC) - у практиці Європейського суду з прав людини розглядається як втручання у гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції право власності.
Відповідно, застосування майнових наслідків, установлених частиною третьою статті 228 ЦК України, становить втручання держави у право власності приватних осіб, а тому потребує дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Ця стаття гарантує кожній фізичній та юридичній особі право мирно володіти своїм майном та передбачає, що позбавлення власності можливе лише в інтересах суспільства, на умовах, установлених законом та загальними принципами міжнародного права. Водночас за державою зберігається право приймати закони, необхідні для контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків, зборів чи штрафів.
З усталеної практики ЄСПЛ випливає, що при оцінці сумісності втручання у право мирного володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу перевіряється наявність нормативної підстави такого втручання у національному законодавстві, переслідування ним легітимної мети та пропорційність застосованого заходу такій меті.
Зокрема, втручання у право власності повинно мати підґрунтя у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, достатньо чітким, а правові наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо втручання передбачено законом, Конвенція залишає державі певну свободу розсуду при визначенні його легітимної мети, зокрема контролю за використанням майна у загальних інтересах або забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Навіть законне втручання, яке переслідує легітимну мету, порушуватиме статтю 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо при його застосуванні не дотримано справедливого балансу між суспільним інтересом і правами особи, у майнову сферу якої здійснюється втручання. Отже, між метою заходу і засобами її досягнення має існувати розумне співвідношення, тобто пропорційність.
У практиці ЄСПЛ неодноразово наголошувалося, що для дотримання принципу пропорційності цивільна конфіскація має бути пов`язана з майном, отриманим унаслідок злочинної діяльності або незаконного збагачення, майном, законне джерело походження якого особа не може пояснити, чи майном, безпосередньо використаним при здійсненні злочинної діяльності. ЄСПЛ також звертав увагу на небезпеку розширення інституту конфіскації без обвинувального вироку на випадки звичайних адміністративних правопорушень.
У постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі № 922/1391/18 зазначено, що аналіз частини третьої статті 228 ЦК України дає підстави віднести до ознак недійсного господарського договору, який суперечить інтересам держави і суспільства, спрямованість правочину на порушення господарського правопорядку та наявність умислу його сторін, які усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладеного договору. Метою такого правочину є бажаний сторонами кінцевий результат, який завідомо суперечить інтересам держави та суспільства.
Звідси для застосування частини третьої статті 228 ЦК України у цій справі прокурор повинен був довести, що саме спірні правочини - тобто надання та отримання передбачених ними послуг - за своєю суттю були протиправними та спрямованими на порушення державних і суспільних інтересів.
Однак позовні вимоги прокурора були обґрунтовані насамперед порушенням правил конкуренції, допущеним під час проведення закупівлі, а не протиправністю безпосередньо договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019 та спрямованістю самих цих договорів на порушення інтересів держави і суспільства.
Антиконкурентна поведінка за своєю природою спрямована на спотворення конкуренції між учасниками процедури торгів, однак не в кожному випадку має на меті завдання шкоди державі або підрив її інтересів. Тому сам факт такої поведінки не перетворює автоматично укладений у подальшому правочин на такий, що у розумінні частини третьої статті 228 ЦК України суперечить інтересам держави і суспільства.
Прокурором також не надано належних доказів того, що саме внаслідок укладення спірних договорів держава зазнала майнової шкоди, здійснила переплату коштів або отримала товар, роботу чи послугу неналежної якості. За відсутності таких обставин не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між допущеним порушенням конкуренції та погіршенням майнового становища держави, що не дає підстав кваліфікувати договори як правочини, вчинені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі № 922/3456/23 зазначено, що, зважаючи на конфіскаційний характер санкції за частиною третьою статті 228 ЦК України, розмір якої суд не вправі змінювати або зменшувати, ця норма може бути застосована лише у виключних випадках порушення державних і суспільних інтересів, зокрема у разі вчинення кримінального злочину, підтвердженого обвинувальним вироком, або дій, якими державі та суспільству заподіяно значні збитки, а винна особа незаконно збагатилася на співмірну суму. Натомість звичайне порушення суб`єктом господарювання норм законодавства, яке регулює господарську діяльність, у тому числі законодавства про захист конкуренції, не є достатньою підставою для застосування цієї норми.
Об`єднана палата також звернула увагу на нетиповий для цивільного законодавства каральний характер частини третьої статті 228 ЦК України та на певну неузгодженість її змісту з частинами першою і другою цієї ж статті. Так, нікчемний правочин, який порушує публічний порядок, тягне за собою м`якший наслідок у вигляді двосторонньої реституції, тоді як до оспорюваного правочину, недійсність якого не є очевидною і який, відповідно, характеризується меншою суспільною небезпекою, частина третя статті 228 ЦК України передбачає значно суворіший наслідок - стягнення майна винної сторони чи сторін у дохід держави.
За висновком об`єднаної палати, застосування частини третьої статті 228 ЦК України за певних умов може призводити до непропорційного втручання у право власності навіть добросовісного учасника відповідного правочину.
По-перше, добросовісна сторона у такій ситуації втрачає очікуваний результат договору. Незважаючи на понесені витрати часу та ресурсів, а в окремих випадках і можливу упущену вигоду, така сторона фактично повертається до первісного стану. Якщо правочин був для неї економічно вигідним, позбавлення очікуваного майна або прибутку може мати характер покарання, хоча умислу на вчинення порушення у цієї сторони не було.
По-друге, конфіскація майна, отриманого добросовісною стороною від іншого учасника правочину, фактично означає вилучення державою майна в особи, яка свідомого порушення не вчиняла. Таке втручання потребує особливо переконливого обґрунтування публічним інтересом та перевірки можливості застосування менш суворого заходу щодо невинної особи, на що ЄСПЛ звертав увагу, зокрема, у справі «Air Canada v. the United Kingdom».
З огляду на наведене місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, що застосування частини третьої статті 228 ЦК України до спірних правовідносин за встановлених обставин спричинило б порушення принципу пропорційності втручання держави у право мирного володіння майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, як щодо відповідача-2, так і щодо добросовісної сторони правочину.
Отже, установлені під час проведення спірних торгів порушення законодавства про захист економічної конкуренції, принципу добросовісної конкуренції та вчинення учасниками, у тому числі відповідачем-2, антиконкурентних узгоджених дій, на які посилався прокурор, самі по собі не є достатніми підставами для визнання договорів №№ 103- 106 недійсними з мотивів їх суперечності інтересам держави і суспільства.
З урахуванням установлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що договори №№ 103- 106 від 05.04.2019 укладені між КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва та ТОВ «Вантажавтосервіс» за результатами проведеної відповідно до Закону України «Про публічні закупівлі» процедури. Матеріалами справи не підтверджено недодержання при їх укладенні вимог статті 203 ЦК України, а отже відсутні передбачені статтею 215 ЦК України правові підстави для визнання таких правочинів недійсними.
За таких обставин позовні вимоги Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби в частині визнання недійсними договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019, укладених між зазначеним комунальним підприємством та ТОВ «Вантажавтосервіс», задоволенню не підлягають.
Стосовно похідних вимог прокурора про стягнення з ТОВ «Вантажавтосервіс» на користь КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва 499 474,91 грн та подальше стягнення з комунального підприємства одержаних ним за рішенням суду коштів у тому самому розмірі в дохід держави колегія суддів зазначає таке.
За частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не породжує юридичних наслідків, за винятком наслідків, пов`язаних із самою його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна його сторона повинна повернути іншій у натурі все одержане на його виконання, а якщо таке повернення неможливе, зокрема коли одержане полягало у користуванні майном, виконаній роботі або наданій послузі, - відшкодувати вартість одержаного за цінами на момент відшкодування.
Якщо у зв`язку з укладенням недійсного правочину іншій стороні або третій особі заподіяні збитки чи моральна шкода, відповідно до частини другої статті 216 ЦК України вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Частина третя статті 216 ЦК України передбачає застосування правових наслідків, визначених частинами першою і другою цієї статті, якщо законом для окремого виду недійсного правочину не встановлено спеціальних умов їх застосування або інших особливих правових наслідків.
У постанові від 12.12.2018 у справі № 644/7422/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що застосування таких наслідків забезпечує повернення сторін у стан, який існував до вчинення правочину, що у цивілістичній науці та судовій практиці визначається як двостороння реституція.
При цьому Цивільний кодекс України не ставить застосування наслідків недійсності правочину в залежність від добросовісності його сторін. Якщо правочин визнано недійсним, сторони зобов`язані повернути все одержане на його виконання незалежно від того, чи діяла конкретна сторона добросовісно.
У постанові від 18.09.2024 у справі № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що загальні наслідки недійсності правочинів визначені статтею 216 ЦК України. Недійсний правочин не породжує юридичних наслідків, крім пов`язаних із його недійсністю; кожна сторона повинна повернути іншій усе одержане у натурі, а за неможливості цього - відшкодувати його вартість за актуальними на момент відшкодування цінами. Збитки та моральна шкода, завдані у зв`язку з недійсним правочином, компенсуються винною стороною, а загальні наслідки застосовуються за відсутності встановлених законом спеціальних умов або спеціальних наслідків недійсності окремих видів правочинів.
Отже, зміст статті 216 ЦК України передбачає як загальний наслідок недійсності правочину двосторонню реституцію, яка застосовується незалежно від добросовісності його сторін.
Водночас у справі № 918/1043/21 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, наведених у пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зазначила, що буквальний зміст статті 216 ЦК України дає підстави вважати: якщо закон не передбачає спеціальних умов чи спеціальних наслідків недійсності конкретного правочину, вимога позивача про повернення переданого ним за недійсним правочином майна у натурі або про відшкодування його вартості є реституційною. За наявності відповідних підстав суд задовольняє таку вимогу шляхом двосторонньої реституції, причому відповідач у відповідній частині рішення також є стягувачем щодо повернення переданого ним майна чи відшкодування його вартості.
Натомість частина третя статті 228 ЦК України встановлює спеціальні майнові наслідки недійсності договору, який суперечить інтересам держави і суспільства, і ставить характер таких наслідків у залежність від наявності умислу в однієї чи обох сторін правочину.
За наявності умислу в обох сторін, якщо правочин виконано ними обома, все одержане за угодою підлягає стягненню в дохід держави; якщо правочин виконано лише однією стороною, з іншої сторони у дохід держави стягується все одержане нею, а також усе належне з неї першій стороні як відшкодування виконаного.
Якщо ж умисел був лише в однієї сторони, все одержане нею за правочином має бути повернуте іншій стороні, тоді як одержане останньою або належне їй як відшкодування виконаного підлягає стягненню в дохід держави. Саме на цей варіант застосування частини третьої статті 228 ЦК України посилався прокурор, формулюючи у позові відповідну конструкцію стягнення бюджетних коштів.
Оскільки вимоги прокурора про визнання недійсними договорів №№ 103- 106 від 05.04.2019 обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення, правові наслідки недійсності цих правочинів застосуванню не підлягають.
Відповідно, не підлягають задоволенню й вимоги Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби про стягнення з ТОВ «Вантажавтосервіс» на користь КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва 499 474,91 грн та подальше стягнення з комунального підприємства коштів у тому самому розмірі у дохід держави.
Щодо повноти мотивування судового рішення колегія суддів ураховує, що у судовому акті необхідно надати відповідь на ті аргументи та доводи сторін, які є доречними та здатними вплинути на результат вирішення спору. Водночас обґрунтування судового рішення не має бути надмірно розлогим, а суд повинен забезпечити баланс між стислістю викладення та зрозумілістю мотивів прийнятого рішення. Обов`язок суду наводити мотиви не означає необхідності окремо відповідати на кожен довід сторони щодо кожної заявленої підстави; обсяг такого обґрунтування залежить від характеру конкретної справи та судового рішення. Практика Європейського суду з прав людини також виходить з того, що належний обсяг мотивування визначається з урахуванням характеру доводів сторін, застосованих норм права, юридичних традицій та особливостей викладення судових рішень.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Питання щодо необхідного обсягу дослідження аргументів сторін та їх відображення у судовому акті оцінюється також з урахуванням рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України». У цьому рішенні ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає від суду належно мотивувати рішення, однак не покладає на нього обов`язку надавати детальну відповідь на кожний довід. Межі відповідного обов`язку залежать від характеру рішення, різноманітності доводів сторін, особливостей законодавства, правових традицій та способів формулювання судових актів у різних державах. Тому питання про достатність мотивування визначається з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Аналогічно у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що принцип належного здійснення правосуддя вимагає від судів та інших органів, які вирішують спори, належним чином зазначати підстави своїх рішень. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції не повинен тлумачитися як вимога відповідати детально на кожний аргумент. Обсяг мотивування залежить від характеру рішення. Національний суд має певну свободу щодо вибору аргументів і доказів, які мають вирішальне значення, однак зобов`язаний належно обґрунтувати прийнятий результат. Мотивоване рішення, крім того, демонструє сторонам, що їх позиції були почуті, забезпечує можливість ефективного оскарження та перегляду справи судом вищої інстанції, а також створює умови для публічного контролю за здійсненням правосуддя.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 910/13407/17.
З огляду на наведене колегія суддів вважає, що інші доводи та міркування учасників справи не потребують окремого детального викладення, оскільки з урахуванням установлених фактичних обставин надано вичерпну відповідь на питання, які належать до предмета доказування та мають значення для правильної матеріально-правової і процесуальної кваліфікації спірних відносин.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України закріплено змагальність господарського судочинства та рівність учасників у реалізації наданих їм процесуальних прав і виконанні обов`язків. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім установлених законом винятків, і самостійно несе ризик несприятливих наслідків вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України оцінка доказів здійснюється судом за внутрішнім переконанням, сформованим у результаті всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження доказів. Жодний доказ не має наперед установленої сили. Належність, допустимість і достовірність кожного доказу оцінюються окремо, а вірогідність та взаємний зв`язок - у сукупності всіх доказів.
Стаття 236 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що судове рішення має ґрунтуватися на принципі верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням процесуального закону та таке, що відповідає завданням господарського судочинства. Обґрунтованим визнається рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які учасники посилалися на підтвердження своїх вимог та заперечень, установлених дослідженими судом доказами, з наданням належної оцінки аргументам сторін.
Ураховуючи межі заявлених позовних вимог, установлені у справі фактичні обставини та наведене нормативне регулювання, а також те, що прокурором не доведено порушення відповідачами тих прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, колегія суддів погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про відсутність підстав для задоволення позову Голосіївської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради та Північного офісу Держаудитслужби до КП «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Голосіївського району» м. Києва та ТОВ «Вантажавтосервіс», за участю третьої особи - Північного міжобласного територіального відділення Антимонопольного комітету України, про визнання недійсними договорів та стягнення 499 474,91 грн.
За статтями 73, 74, 76- 79 та 86 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність і вірогідність доказів як окремо, так і в їх сукупності. Жоден доказ не має для суду заздалегідь установленої сили.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі № 909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N303-A, п. 29).
Отже, з огляду на вищевикладене та встановлені фактичні обставини справи, суд надав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмета доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
При цьому, слід зазначити, що іншим доводам апелянта оцінка судом не надається, адже, вони не спростовують встановлених судом обставин, та не впливають на результат прийнятого рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті його скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків. 
Доводи апеляційної скарги повторюють правове обґрунтування позову та зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою юридичних наслідків антиконкурентних узгоджених дій. Вони не спростовують висновку про недоведеність підстав недійсності спірних договорів і застосування заявлених майнових наслідків.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо встановить, що суд першої інстанції ухвалив його з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 у справі № 910/2860/25 є законним та обґрунтованим. Підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не встановлено, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до статті 129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 267 - 285 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської міської прокуратури на рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 у справі № 910/2860/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2026 у справі № 910/2860/25 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору покласти на Київську міську прокуратуру.
4. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст. ст. 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.09.2026

Головуючий суддя В.В. Андрієнко 

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов