Справа № 344/11164/25
Провадження № 2/344/726/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(З А О Ч Н Е)

21 липня 2026 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:
головуючого - судді Мелещенко Л.В. 
за участю секретаря судового засідання – Дутки Р.-І.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.
Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Савчук Роман Романович звернув до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що мама позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за життя набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.1991, який був укладений між нею та Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, згідно із рішенням від 10 квітня 1991 року за № 138.
Відповідно до заповіту від 21.08.2021 ОСОБА_3 заповіла належну їй квартиру АДРЕСА_1 своїй дочці ОСОБА_1 . Мама позивачки, ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Після смерті своєї мами позивачка ОСОБА_1 звернулась в межах передбаченого законом строку до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Дузінкевич Л.Б. із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .
У подальшому приватний нотаріус Дузінкевич Л.Б. 16.08.2024 видала ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 .
Щодо оформлення права позивачки на частку спадкового майна, яка залишилась, а саме 1/4 частину зазначеної квартири, то нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в квартирі разом із спадкодавцем ОСОБА_3 зареєстрований її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є непрацездатним за віком спадкоємцем першої черги згідно статті 1261 Цивільного кодексу України. Окрім цього нотаріус зазначила, що ОСОБА_2 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини від неї не відмовився, а отже вважається таким, який спадщину прийняв.
ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті своєї мами ОСОБА_3 , тому як непрацездатний син спадкодавця протягом шести місяців після відкриття спадщини мав право на обов`язкову частку. Проте ОСОБА_2 не звертався із заявою про прийняття спадщини. Щодо факту реєстрації ОСОБА_2 разом із спадкодавцем на момент її смерті, то відповідач хоч і був зареєстрований разом із своєю мамою ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 , однак у вказаному житловому приміщенні постійно ніколи не проживав, а протягом останніх 10-15 років навіть жодного разу за вказаною адресою не навідувався та до своєї мами не приїжджав, оскільки знаходиться за межами території України та є громадянином Республіки Білорусь.
Позивачка вважає, що з огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач не звернувся після смерті спадкодавця до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку, а також фактично не проживав із спадкодавцем на момент її смерті, то він не вважається таким, що прийняв спадщину, а тому втратив право на обов`язкову частку в спадковому майні.
За таких обставин ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 за заповітом має право на спадкування всієї квартири АДРЕСА_1 , в тому числі й тієї 1/4 частки вказаного майна, у видачі свідоцтва про право на спадщину на яке їй відмовлено. 
За таких обставин позивач просить визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка на час подання позову зареєстрована за померлою ОСОБА_3 (а.с. 1-4).
Процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 червня 2025 року дану цивільну справу розподілено для розгляду головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 28-29).
Ухвалою суду від 27 червня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 30-31).
Ухвалою суду від 15 січня 2026 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Савчука Романа Романовича про витребування доказів задоволено у повному обсязі. Витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин кордону громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період з 01.01.2010 по 12.01.2022 (а.с.54-55).
Ухвалою суду від 28 квітня 2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 86-87).
Пояснення учасників справи у судовому засіданні.
Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, попередньо представник позивачки – адвокат Савчук Р.Р. подав до суду заяву, в якій підтримує позовні вимоги у повному обсязі на підставах, викладених у позові, просить розглядати справу за відсутності сторони позивача, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечує (а.с.113).
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. 
Під час провадження по справі свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що була сусідкою матері позивачки ОСОБА_3 . ОСОБА_5 було двоє дітей: дочка та син. У квартиру по АДРЕСА_2 вони переїхали коли ОСОБА_6 , позивачці по справі, було десь 17 років. Стосовно сина ОСОБА_7 , то вона його не знає та ніколи не бачила, він зі своєю матір`ю не проживав. Їй лише відомо, що брат позивачки після одруження переїхав проживати у Білорусь. Весь час доглядала за ОСОБА_8 її дочка ОСОБА_6 .
Учасники справи у судове засідання, призначене на 14 липня 2026 року, не з`явилися, суд, з дотриманням положень статті 259 Цивільного процесуального кодексу України, відклав складення повного рішення суду на строк не більше десяти днів та зазначив датою ухвалення рішення дату його складання, підписав судове рішення без його проголошення.
Оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини свої неявки, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 21 липня 2026 року прийнята відповідна ухвала.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідка, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с.6).
Згідно довідки від 20 червня 2025 року про оціночну вартість об`єкта нерухомості, квартири АДРЕСА_1 , оціночна вартість об`єкта оцінки становить 2750153,30 гривень (а.с.7-9).
Батьками ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є батько ОСОБА_10 та мати ОСОБА_3 (а.с.10).
Відповідно до свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові ОСОБА_9 змінила прізвище на ОСОБА_11 (а.с.11).
05 червня 1991 року між Виконкомом Івано-Франківської міської ради та ОСОБА_3 був укладений договір, відповідно до якого остання купила квартиру АДРЕСА_1 (а.с.12-13).
На квартиру АДРЕСА_1 видано технічний паспорт (а.с.14-16).
Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» видана довідка №00220 від 10.02.2022 ОСОБА_12 про технічну характеристику квартири АДРЕСА_1 та про те, що згідно архівних даних 12.06.1191 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.17).
21 серпня 2021 року Приватним нотаріусом Дузінкевич Л.Б. був посвідчений заповіт, згідно якого ОСОБА_3 всю належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.18).
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.19).
У зв`язку зі смертю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , була заведена спадкова справа (а.с. 20-21).
Згідно довідки № 02-02/03479 Комунального підприємства «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , власник, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син (а.с.22).
Заявою від 08.11.2018, яка була засвідчена Комунальним підприємством «Муніципальна інвестиційна управляюча компанія», ОСОБА_13 та ОСОБА_14 стверджують, що ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с.23).
11 листопада 2024 року ОСОБА_4 написала заяву, в якій стверджує, що у квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає. Дана заява засвідчена Товариством з обмеженою відповідальністю «Пасічна-К» (а.с. 24).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 серпня 2024 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , є її дочка ОСОБА_1 (а.с.25).
Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності, розмір частки 3/4, належить ОСОБА_1 (а.с.26).
З відповіді Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори 04.11.2024 №45/01-16 вбачається, що приватний нотаріус Дузінкевич Л.Б. відмовила ОСОБА_1 та ОСОБА_12 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки в квартирі разом із спадкодавцем ОСОБА_3 зареєстрований її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є непрацездатним за віком спадкоємцем першої черги згідно статті 1261 Цивільного кодексу України. Окрім цього нотаріус зазначила, що ОСОБА_2 протягом шести місяців з дня відкриття спадщини від неї не відмовився, а отже вважається таким, який спадщину прийняв (а.с. 27).
Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в період з 08.11.2017 по 12.01.2022 в Базі даних не виявлено (а.с.59).
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 грудня 2025 року, що набрало чинності 17 січня 2026 року, у справі №352/1536/25 позов ОСОБА_12 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину земельної ділянки в порядку спадкування задоволено повністю. Визнано за ОСОБА_12 право власності на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,0474 га, для індивідуального садівництва, яка розташована в с. Клузів Угринівської ОТГ з кадастровим номером 2625881601:03:020:1693, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.76-81).
ОСОБА_1 Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» 08.07.2026 видана виписка з архівних інвентаризаційних та реєстраційних матеріалів про технічну характеристику квартири АДРЕСА_1 , з якої вбачається, що згідно архівних даних 12.06.1191 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; перехід права власності на даний об`єкт ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не реєструвалося (а.с. 116).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна, станом на 03.07.2026 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с. 117). 
Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду
за результатами розгляду справи.
Стаття 15 Цивільного кодексу України надає кожній особі має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)).
Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Частинами першою, другою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України).
Стаття 392 Цивільного кодексу України встановлює, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частини першої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Згідно частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Частина третя статті 1268 Цивільного кодексу України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Згідно з частиною першою статті 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Даною статтею унормовано, що у випадку, коли особа постійно не проживає із спадкодавцем, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є подана нотаріусу заява.
Відповідно до частини першої статті 1272 Цивільного кодексу України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
У постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19), від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св21) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації.
Тлумачення частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України, з урахуванням принципу розумності, свідчить, що законодавець встановив можливість прийняття спадщини постійним проживанням разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини для будь-яких спадкоємців, в тому числі й обов`язкових спадкоємців. Тому обов`язковий спадкоємець може прийняти спадщину на підставі частини третьої статті 1268 Цивільного кодексу України. Даний висновок викладено у постанові Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 у справі № 346/2744/21.
Згідно з частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).
Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 Цивільного кодексу України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 Цивільного кодексу України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.
Згідно статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення», право на пенсію за віком мають: чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років , жінки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Пунктом 5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, врегульовано, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку.
Той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом і з спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Судом встановлено, що на час смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», був непрацездатною особою за віком (пенсіонером), тобто входив до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, згідно з частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України.
З показань свідків та документів, які знаходяться у матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 з померлою разом протягом останніх 10 років не проживав, хоча був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою. 
У силу частини першої статті 1269 Цивільного кодексу України відповідач, як спадкоємець, який фактично не проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, мав подати нотаріусу відповідну заяву.
Однак ОСОБА_2 протягом строку, визначеного частиною першою статті 1270 Цивільного кодексу України, заяву про прийняття спадщини, а саме обов`язкової частки у спадщині після померлої матері, до нотаріальної контори не подавав. 
Отже відповідач вважається таким, що спадщину не прийняв, тому право на 1/4 частку у спадщині слід визнати за спадкоємцем за заповітом, яким є ОСОБА_1 .
Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, доходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому підлягають задоволенню повністю.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 328, 392, 1268, 1270, 1272, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину квартири в порядку спадкування – задовольнити у повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Заочне рішення може бути переглянуте Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи: 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .
Відповідач – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_4 .

Повний текст рішення складено та підписано 21 липня 2026 року.

Суддя Мелещенко Л.В.

.