ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 серпня 2026 року | Справа № 280/6419/26 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого – судді: Батрак І.В., 
за участю секретаря: Федорчука Є.В.,
представника позивача Ліпартії А.О., 
представника відповідача Нєдєльської О.Г., 
розглянув в відритому судовому засіданні в адміністративну справу 
за позовом Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 
до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 
про визнання протиправним рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області Головко Олег Євгенович (далі – прокуратура, позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі – ВПВР Департаменту ДВС, відповідач), в якому просить:
визнати протиправним рішення старшого державного виконавця Григорян Олени Грайрівни, оформлене повідомленням від 10.06.2026 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, у ВП № 81222619;
зобов`язати відповідача прийняти до примусового виконання виконавчий лист, виданий Запорізьким окружним адміністративним судом у справі № 280/18/26 від 29.04.2026 та поданий позивачем, та відкрити виконавче провадження.
На обґрунтування позовних вимог вказує, що конструкція ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає такі випадки, коли сторона виконавчого провадження (стягувач чи боржник), навіть будучи юридичною особою, може не мати ідентифікаційного коду в згадуваному Реєстрі. У свою чергу згідно зі ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь або в інтересах яких видано виконавчий документ. Таким чином, зауважує, що держава виступає окремим стягувачем наряду з фізичними чи юридичними особами, і в такому випадку уособленням стягувача як представника держави у виконавчому листі стає той державний орган, яким подавався відповідний позов. Стверджує, що у справі № 280/18/26, в якій видано виконавчий лист, прокурор виступав саме в якості самостійного позивача на захист інтересів держави в суді, а наявність підстав для здійснення прокурором представництва інтересів держави в суді саме в такий спосіб підтверджена судом під час постановлення рішення у цій справі. На думку позивача, Запорізька окружна прокуратура Запорізької області, будучи органом державної влади, здійснюючи від імені держави владну конституційну функцію представництва в суді на території Запорізького району Запорізької області, повністю відповідає законодавчому визначенню державного органу, який у свою чергу в силу ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження» виступає стягувачем від імені держави. Таким чином, вважає, що виданий судом виконавчий лист відповідає вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», а стягувача Запорізьку окружну прокуратуру Запорізької області зважаючи на зміст судового рішення у справі №280/18/26 можливо вірно ідентифікувати, незалежно від зазначеного у виконавчому документі коду. Вимога державного виконавця щодо надання додаткових документів на підтвердження повноважень прокурора суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про прокуратуру», оскільки повноваження прокурора на представництво інтересів держави визначені безпосередньо законом і не потребують додаткового підтвердження наказом, довіреністю чи іншим документом, а вимоги ст. 16 Закону України «Про виконавче провадження» не релевантні. Враховуючи викладене, рішення державного виконавця про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання є таким, що суперечить ст. 53 КАС України, ст. 4, 15, 16, 26 Закону України «Про виконавче провадження», статті 1 Закону України «Про запобігання корупції», ст. 15, 23 Закону України «Про виконавче провадження», а тому вважає, що повідомлення про повернення виконавчого документа підлягає скасуванню як протиправне.
Ухвалою судді від 30.06.2026 відкрито провадження в адміністративній справі та призначено судове засідання по справі на 14 липня 2026 року.
Відповідач позов не визнав, 08.07.2026 на адресу суду через систему «Електронний суд» надіслав відзив (вх. №38409), у якому пояснює, що законодавець не надав державному виконавцю права на власний розсуд вирішувати питання щодо відкриття виконавчого провадження у разі встановлення невідповідності виконавчого документа вимогам закону. Натомість застосування п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» є імперативним обов`язком державного виконавця. Водночас позовна заява фактично ґрунтується на тому, що державний виконавець мав оцінити не лише реквізити виконавчого документа, а й дослідити матеріали адміністративної справи, встановити процесуальний статус прокурора, перевірити особливості функціонування підсистеми «Електронний суд», з`ясувати природу зазначеного у виконавчому документі цифрового коду та зробити висновок про те, що він не є кодом ЄДРПОУ, а лише технічним ідентифікатором. Однак наведене свідчить про помилкове розуміння позивачем повноважень державного виконавця. Ні Законом України «Про виконавче провадження», ні Інструкцією з організації примусового виконання рішень державному виконавцю не надано повноважень встановлювати причини виникнення недоліків виконавчого документа, виправляти помилки, які допущені судом або автоматизованими інформаційними системами, самостійно визначати, які реквізити виконавчого документа слід враховувати, а які ні, або здійснювати оцінку законності оформлення виконавчого документа. Предметом перевірки державного виконавця є виключно відповідність виконавчого документа вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, державний виконавець здійснює перевірку виконавчого документа на відповідність вимог Закону України «Про виконавче провадження», а не перевірку правильності його оформлення судом чи обґрунтованості судового рішення. У разі встановлення невідповідності виконавчого документа вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не вправі самостійно усувати такі недоліки чи тлумачити зміст виконавчого документа всупереч його буквальному змісту, оскільки такі дії виходили б за межі наданих законом повноважень та суперечили б ст. 19 Конституції України. Стверджує, що виконавчий документ не відповідав вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», що виключало можливість його прийняття до виконання. Також звертає увагу, що у додатку до поданої заяви не надано жодних документів, що підтверджують повноваження зазначеної особи на вчинення дій, зокрема пред`явлення на виконання виконавчого документа від імені Запорізької окружної прокуратури Запорізької області (копії наказу про призначення, довіреності тощо). З огляду на викладене, просить у задоволенні позову відмовити.
10.07.2026 до суду через систему «Електронний суд» від позивача надійшла відповідь на відзив (вх. №39144), у якій додатково наголошує, що ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» не містить положень, відповідно до яких наявність у виконавчому документі технічного реквізиту автоматично свідчить про його невідповідність вимогам закону. Водночас виконавчий документ беззаперечно містить: найменування стягувача; місцезнаходження стягувача; номер судової справи; дата ухвалення рішення; дата видачі виконавчого листа; зміст судового рішення. Таким чином, на думку позивача, будь-які сумніви щодо особи стягувача об`єктивно відсутні. Доводи відповідача щодо обов`язку звернення до суду для приведення виконавчого документа у відповідність вважає є безпідставними, оскільки у даному випадку виконавчий лист містить усі необхідні відомості для однозначної ідентифікації стягувача та виконання судового рішення. Сам по собі технічний реквізит, сформований підсистемою «Електронний суд», жодним чином не перешкоджає відкриттю виконавчого провадження. Отже, у державного виконавця були відсутні законні підстави для повернення виконавчого документа без прийняття до виконання.
Крім того, 14.07.2026 позивачем надано суду заяву (вх. №39797) про уточнення позовних вимог, у якій зазначає, що після звернення прокурора до суду з позовною заявою щодо визнання рішення державного виконавця, оформлене повідомленням від 10.06.2026 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, протиправним та зобов`язання ВПВР Департаменту ДВС прийняти до примусового виконання виконавчий лист, виданий Запорізьким окружним адміністративним судом у справі № 280/18/26 від 29.04.2026, зазначене рішення Запорізького окружного адміністративного суду боржником виконано у добровільному порядку, що підтверджується листом Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації про направлення до Міністерства культури України облікової документації та подання щодо занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України. Разом із тим, прокурор підтримує позовні вимоги в частині визнання протиправним рішення старшого державного виконавця, оформленого повідомленням від 10.06.2026 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання. Зауважує, що факт добровільного виконання рішення суду боржником не свідчить про правомірність дій державного виконавця та не усуває допущеного ним порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження». Саме прийняття оскаржуваного рішення стало підставою для звернення прокурора до суду, а тому існують правові підстави для надання судом оцінки законності такого рішення.
14.07.2026 суд з метою ознайомлення відповідача із заявою про уточнення позовних вимог відклав судове засідання на 16.07.2026.
16.07.2026 судом продовжено строк розгляду справи на 20 днів та відкладено судове засідання на 04.08.2026.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги (з урахуванням заяви про їх уточнення) підтримав у повному обсязі на підставах, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить уточнену позовну заяву задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, долученому до матеріалів справи. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
На підставі статті 243 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення та оголошено про час виготовлення рішення у повному обсязі.
Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін по праві, судом встановлені наступні обставини.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 13.03.2026 по справі №280/18/26 позовну заяву Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 до Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії задоволено.
Суд визнав протиправною бездіяльність Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації щодо вчинення дій із забезпечення складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини: курган, за 0,3 км на південь від села Українка, що розташований на території Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, згідно вимог Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158, та направлення до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України подання, передбаченого Порядком обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158.
Зобов`язано Департамент культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації вчинити дії щодо забезпечення складання облікової документації на щойно виявлений об`єкт культурної спадщини: курган, за 0,3 км на південь від села Українка, що розташований на території Матвіївської сільської ради Запорізького району Запорізької області, згідно Порядку обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженому наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158, та направити до Міністерства культури та стратегічних комунікацій України подання, передбачене Порядком обліку об`єктів культурної спадщини, затвердженого наказом Міністерства культури України від 11.03.2013 № 158.
Вказане рішення оскаржене не було та набрало законної сили 14.04.2026.
29.04.2026 судом за заявою стягувача виданий виконавчий лист по справі.
У подальшому, вказаний виконавчий лист разом із заявою Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області Головка Олега Євгеновича від 28.05.2026 №54-3992ВИХ-26 про примусове виконання судового рішення було скеровано до ВПВР Департаменту ДВС.
Проте, на адресу прокуратури надійшло повідомлення старшого державного виконавця Григорян Олени Грайрівни від 10.06.2026 №81222619/20.1/3 про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання. На обґрунтування вказаного рішення зазначено, що в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, юридична особа з кодом ЄДРПОУ 0290997325 відсутня. Крім того, взагалі код ЄДРПОУ зазначеної особи містить 10 цифр замість 8 цифр. 3 огляду на викладені обставини встановити стягувача - юридичну особу за даним виконавчим документом неможливо. Крім того, додатково роз`яснено, що у випадку реалізації стороною виконавчого провадження права на пред`явлення виконавчого документа на виконання, подання заяви про повернення без виконання виконавчого документа, отримання присудженого майна чи стягнутих сум через представника виконавець перевіряє, чи обумовлені у довіреності повноваження представника на здійснення таких дій. У додатку до поданої заяви не надано жодних документів, що підтверджують повноваження зазначеної особи на вчинення дій, зокрема пред`явлення на виконання виконавчого документа від імені Запорізької окружної прокуратури Запорізької області (копії наказу про призначення, довіреності тощо).
Вважаючи прийняте відповідачем повідомленням від 10.06.2026 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у ВП № 81222619 протиправним, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 55 Конституції визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з ч. 2 ст. 14 КАС України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02.06.2016 № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ).
Згідно зі ст. 1 Закону №1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У силу п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Частиною 1 ст. 18 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною 1 ст. 4 Закону №1404-VIII встановлено вимоги до виконавчого документа, а саме у виконавчому документі зазначаються: 
1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала;
2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ;
3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи;
4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності);
реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків);
5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень;
6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню);
7) строк пред`явлення рішення до виконання.
У виконавчому документі можуть зазначатися інші відомості (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі, місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, реквізити електронних гаманців боржника, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти.
При цьому, ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII визначені випадки, у яких виконавчий документ повертається стягувачу протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання, зокрема:
1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);
2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;
3) боржника визнано банкрутом;
4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;
5) юридичну особу - боржника припинено;
6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав виконавчий документ, заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону або заяву про поновлення виконавчого провадження відповідно до статті 37-1 цього Закону;
7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;
8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;
9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;
10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю;
11) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури тимчасової адміністрації або ліквідації банку;
12) відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню, незалежно від дати укладення такої угоди;
13) виконавчий документ, щодо якого подано заяву про примусове виконання, перебуває на виконанні в органі державної виконавчої служби, у приватного виконавця.
Як вбачається з матеріалів справи, у виконавчому листі по справі №280/18/26, виданому 29.04.2026 Запорізьким окружним адміністративним судом у графі «найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я, по батькові (для фізичних осіб) стягувача» вказано: «Запорізька окружна прокуратура Запорізької області»; у графі «ідентифікаційний код суб`єкта господарської діяльності стягувача за його наявності (для юридичних осіб),індивідуальний ідентифікаційний номер стягувача за його наявності (для фізичних осіб –платників податків),» вказано: «код ЄДРПОУ 0290997325».
Судом встановлено, що під час перевірки виконавчого документа державним виконавцем встановлено, що зазначений у виконавчому документі код відсутній у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, крім того зазначений цифровий реквізит складається із десяти цифр, тоді як код ЄДРПОУ юридичної особи складається із восьми цифр, тобто наведений цифровий реквізит не може бути ідентифікований як код ЄДРПОУ будь-якої юридичної особи. Вказані обставини позивачем не спростовуються.
Більше того, у позовній заяві позивач прямо зазначає, що наведений у виконавчому документі цифровий реквізит не є кодом ЄДРПОУ, а був автоматично сформований підсистемою «Електронний суд» як технічний ідентифікатор учасника судового процесу. Таким чином, сам позивач підтверджує, що виконавчий документ містив цифровий реквізит, який не відповідає вимогам ст. 4 Закону №1404-VIII.
Відповідно до п. 2 розділу III Інструкції з організації примусового . виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, при перевірці відповідності виконавчого документа вимогам п. 3, 4 ч. 1 ст. 4 Закону №1404-VIII виконавець враховує таке: відсутність коду за Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб) допускається, якщо законодавством країни, на території якої зареєстровано юридичну особу, не передбачено присвоєння юридичній особі такого коду.
Посилання позивача на те, що зазначений код не повинен враховуватись державним виконавцем, є необґрунтованими, оскільки на думку суду, якщо у виконавчому документі відповідний реквізит уже зазначений, він повинен бути достовірним, оскільки є складовою офіційного виконавчого документа, який породжує правові наслідки. Інше тлумачення фактично означало б можливість зазначення у виконавчому документі будь-яких довільних цифрових реквізитів із покладенням на державного виконавця обов`язку самостійно встановлювати їх походження та значення, що не передбачено Законом №1404-VIII.
Суд погоджується з доводами відповідача про те, що законодавець не надав державному виконавцю права на власний розсуд вирішувати питання щодо відкриття виконавчого провадження у разі встановлення невідповідності виконавчого документа вимогам закону. Натомість застосування п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону №1404-VIII є імперативним обов`язком державного виконавця. Водночас позовна заява фактично ґрунтується на тому, що державний виконавець мав оцінити не лише реквізити виконавчого документа, а й дослідити матеріали адміністративної справи, встановити процесуальний статус прокурора, перевірити особливості функціонування підсистеми «Електронний суд», з`ясувати природу зазначеного у виконавчому документі цифрового коду та зробити висновок про те, що він не є кодом ЄДРПОУ, а лише технічним ідентифікатором. Однак наведене свідчить про помилкове розуміння позивачем повноважень державного виконавця.
Ані Законом №1404-VIII, ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень державному виконавцю не надано повноважень встановлювати причини виникнення недоліків виконавчого документа, виправляти помилки, які допущені судом або автоматизованими інформаційними системами, самостійно визначати, які реквізити виконавчого документа слід враховувати, а які ні, або здійснювати оцінку законності оформлення виконавчого документа. Предметом перевірки державного виконавця є виключно відповідність виконавчого документа вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»
В спірному повідомленні від 10.06.2026 №81222619/20.1/3 про повернення виконавчого документа стягувачу роз`яснено припис ст. 4 Закону №1404-VIII, що у разі невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим цією статтею, стягувач має право звернутися до суду чи іншого органу (посадової особи), що видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із зазначеними вимогами.
Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 374 КАС України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.
Тобто, законодавство містить механізм усунення недоліків в оформленні виконавчого листа, який можливо використати у даному випадку.
Крім того, що відповідно до вимог ст. 16 Закону №1404-VIII представництво юридичних осіб у виконавчому провадженні здійснюється їх керівниками чи органами, посадовими особами, які діють у межах повноважень, наданих їм законом чи установчими документами юридичної особи, або через представників юридичної особи. Представником юридичної особи у виконавчому провадженні може бути особа, яка відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань має право вчиняти дії від імені такої юридичної особи без довіреності. Повноваження представника юридичної особи у виконавчому провадженні можуть бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до закону. Представник може вчиняти від імені особи, яку він представляє, усі процесуальні дії, що їх має право вчиняти така особа. Дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи у виконавчому провадженні можуть міститися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань або виданій довіреності. 
Відповідно до п. 10 розділу ІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, повноваження представників сторін, які беруть участь у виконавчому провадженні, мають бути посвідчені такими документами: довіреністю фізичної особи; довіреністю юридичної особи або документами, що посвідчують право представництва юридичної особи (документом про призначення керівником юридичної особи тощо); рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи управителем спадкового майна; довіреністю; ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу»; Документи, що посвідчують повноваження представників, повинні бути оформлені відповідно до вимог чинного законодавства. Оригінали документів, зазначених у цьому пункті, або належним чином засвідчені їх копії долучаються до матеріалів виконавчого провадження. Після пересвідчення наявності у представника належним чином оформленого документа, що посвідчує повноваження представника, його оригінал у разі потреби повертається представникові сторони виконавчого провадження.
У випадку реалізації стороною виконавчого провадження права на пред`явлення виконавчого документа на виконання, подання заяви про повернення без виконання виконавчого документа, отримання присудженого майна чи стягнутих сум через представника виконавець перевіряє, чи обумовлені у довіреності повноваження представника на здійснення таких дій.
Як вже зазначалось судом, у виконавчому листі по справі №280/18/26, виданому 29.04.2026 Запорізьким окружним адміністративним, стягувачем вказано Запорізьку окружну прокуратуру Запорізької області.
Із заявою про примусове виконання судового рішення звернувся Перший заступник керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області Головко Олег Євгенович. Проте, у додатку до поданої заяви не надано жодних документів, що підтверджують повноваження зазначеної особи на вчинення дій, зокрема пред`явлення на виконання виконавчого документа від імені Запорізької окружної прокуратури Запорізької області (копії наказу про призначення, довіреності тощо).
Суд також звертає увагу на наступне.
Завданням адміністративного судочинства згідно з положеннями ч. 1 ст. 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, на думку суду, під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 245 КАС України, якою визначені повноваження адміністративного суду при вирішенні справи, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти рішення про, зокрема: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини, та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
За змістом п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України суд може прийняти рішення про інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У даному випадку суд враховує, що після звернення прокурора до суду з позовною заявою щодо визнання рішення державного виконавця, оформлене повідомленням від 10.06.2026 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, протиправним та зобов`язання ВПВР Департаменту ДВС прийняти до примусового виконання виконавчий лист, виданий 29.04.2026 Запорізьким окружним адміністративним судом у справі № 280/18/26, зазначене судове рішення Запорізького окружного адміністративного суду по справі №280/18/26 боржником виконано у добровільному порядку, що підтверджується листом Департаменту культури, туризму, національностей та релігій Запорізької обласної державної адміністрації про направлення до Міністерства культури України облікової документації та подання щодо занесення об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
Інших суттєвих доводів та/або доказів щодо обґрунтування заявлених позовних вимог та заперечень проти них, які могли б потягнути зміну висновків суду щодо спірних правовідносин, сторонами суду не наведено та не надано.
При цьому щодо решти доводів сторін слід зазначити, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з ч. 1 та 2 ст. 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд, відповідно до ст. 90 КАС України, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності..
Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, діяв у межах повноважень, наданих йому законодавством та довів правомірність своїх рішень, а тому у задоволенні позову слід відмовити.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що особі, що не є суб`єктом владних повноважень у разі відмови у задоволені позову - судовий збір поверненню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 139, 241-246 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні адміністративного позову Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 (69089, м. Запоріжжя, вул. Героїв 37-го батальйону, буд. 53, код ЄДРПОУ/Умовний код: 0290997325) до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (01601, м. Київ, вул. Городецького, буд. 13, код ЄДРПОУ 00015622) про визнання протиправним рішення відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня складення повного тексту рішення. 

Повний текст рішення виготовлений 10.08.2026.

Суддя І.В. Батрак