ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" вересня 2026 р. Справа№ 910/3862/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Спаських Н.М.
суддів: Горбасенка П.В. 
Яценко О.В. 

при секретарі судового засідання Кузьменко А.М. 
за участі представників сторін згідно протоколу судового засідання від 10.09.2026
розглянувши матеріали апеляційної скарги від 07.07.2026 Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 (повний текст рішення підписано 23.06.2026)
у справі № 910/3862/26 (суддя Пукас А.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТБР Логістик» (Івано-Франківська обл., м. Коломия)
до Державної Казначейської служби України (м. Київ)
про стягнення 341 804, 95 грн,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст і підстави позовних вимог.
В квітні 2026 до Господарського суду міста Києва звернулось ТОВ «ТБР Логістик» з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення 82 146 грн - 3% річних та 259 658, 95 грн - інфляційних втрат нарахованих в якості компенсації за невиконання рішення суду про стягнення боргу з Державного бюджету.
В обґрунтування заявлених вимог, Позивач зазначає, що станом на дату звернення до суду з позовом, в порушення норм чинного законодавства прав та законних інтересів Позивача, Відповідач не виконав свого обов`язку щодо виконання рішення суду у справі № 906/808/24, що стало підставою Позивачу (кредитору) нарахувати за ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційні втрати.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Спір вирішено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення/виклику сторін. 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 у справі №910/3862/26 позов ТОВ «ТБР Логістик» - задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «ТБР Логістик» (код 37219597) лише 35 959 грн 11 коп - інфляційних втрат та 8 687 грн 67 коп як 3 % річних, лише після тримісячного періоду прострочення виконання рішення суду. 
У задоволенні іншої частини позову - відмовлено через безпідставне нарахування.
Ухвалюючи вказане рішення, місцевий господарський суд встановив, що попередньо рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі №906/808/24, залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026, з Державного бюджету України на користь позивача стягнуто майнову шкоду у розмірі 1 046 534,07 грн. Виданий на примусове виконання цього рішення наказ від 16.09.2025 пред`явлено до виконання відповідачу, заяву про що зареєстровано органами казначейства 23.09.2025. У тримісячний термін рішення суду у вказаній справі не виконано. 
Суд першої інстанції виходив з того, що до спірних відносин підлягає застосуванню ст. 625 ЦК України з огляду на прострочення відповідачем встановленого ч.4 ст.3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» тримісячного строку на перерахування коштів з дня надходження до органу Державної казначейської служби України заяви та виконавчого документа (23.09.2025). Однак суд дійшов висновку, що обов`язок з відшкодування шкоди порушено відповідачем з 24.12.2025, а не з дати, визначеної позивачем у розрахунку позовних вимог (22.08.2023).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись із рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 у справі № 910/3862/26, Державна казначейська служба України (далі - апелянт, Казначейство) звернулася до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «ТБР ЛОГІСТИК» у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює обов`язок нарахування компенсації в розмірі трьох відсотків річних виключно за рішеннями про стягнення коштів з державного органу, підприємства, установи чи організації, тоді як виконання рішення про відшкодування шкоди, завданої державою, здійснюється за іншою бюджетною програмою (КПКВК 3504030) на підставі Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845. Порядок не встановлює строку для здійснення безспірного списання коштів та не передбачає нарахування інфляційних втрат і трьох відсотків річних.
Також, за твердженням скаржника, норми ч.2 ст. 625 ЦК та ч.1 ст. 5 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» регулюють різні за суб`єктним складом, об`єктом та підставами виникнення правовідносини, а тому конкуренція між цими нормами відсутня і застосування судом першої інстанції положень цивільного законодавства до спірних бюджетних правовідносин є помилковим.
Окремим доводом апеляційної скарги є незгода апелянта з визначеним судом першої інстанції періодом нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, помилково визначив початок прострочення з 24.12.2025, тоді як, на думку скаржника, з урахуванням дати фактичного надходження виконавчого документа до належного структурного підрозділу Держказначейства (Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області) із датою реєстрації звернення 27.10.2025, прострочення має обраховуватися не раніше 28.01.2026.
Також апелянт вказує і надає докази вжиття Держказначейством належних заходів для отримання з Міністерства фінансів України додаткових коштів на виплату боргів державного бюджету за судовими рішеннями, які знаходяться на виконанні в органах державної казначейської служби. 
Правові позиції інших учасників справи щодо поданої апеляційної скарги.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідача позивачем не подано. 
Явка представників сторін.
У судове засідання 10.09.2026 з`явився лише представник відповідача, який просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в позові повністю. 
Представник позивача в судове засідання не з`явився. Оскільки явка представників обов`язковою не визнавалася та з урахуванням відсутності заперечень представника відповідача, колегія суддів ухвалила розгляд справи проводити за відсутності позивача. 
Обидві сторони мають електронні кабінети та належним чином повідомлені про час і розгляд апеляційної скарги. 
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 позов ТОВ «ТБР Логістик» задоволено частково: стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ «ТБР Логістик» шкоду в розмірі 1 046 534,07 грн, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Північно-Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 зазначене рішення залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.11.2025 касаційне провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції в Житомирській області на постанову Північно-Західного апеляційного господарського суду від 03.09.2025 та рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 закрито на підставі пункту 5 ч.1 296 ГПК України, оскільки наведені скаржником висновки Верховного Суду стосувалися неподібних правовідносин.
Судом першої інстанції встановлено, що в період з 14.08.2023 по 07.12.2023 ТОВ «ТБР Логістик» було позбавлене права користування орендованими транспортними засобами і причепами до них та спецтехнікою, які були вилучені Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Житомирській області під час обшуку 14.08.2023 та не повернуті у користування підприємству для ведення господарської діяльності всупереч ухвалам суду у справах № 296/7822/23, № 296/7875/23, № 296/7876/23, № 296/9992/23, № 296/11048/23, що призвело до втручання у підприємницьку діяльність позивача та до заподіяння йому збитків.
На примусове виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 судом 16.09.2025 видано наказ, який згідно із заявою директора ТОВ «ТБР Логістик» від 17.09.2025 № 1709/01 пред`явлено до виконання Державній казначейській службі України (м. Київ).
Як убачається з матеріалів справи та не заперечується відповідачем, вказана заява разом з оригіналом наказу надійшла до Державної казначейської служби України 23.09.2025, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції канцелярії Державної казначейської служби України на заяві стягувача (вх. № 06-73234 від 23.09.2025).
З огляду на те, що станом на час розгляду справи рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 не виконано, кошти відповідачем не сплачено, позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на суму основного боргу на підставі статті 625 ЦК України за період з 22.08.2023 по 03.04.2026 в розмірі 1046 534 грн., які позивач просить стягнути.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» установлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ «Про виконавче провадження».
Колегія суддів зазначає, що за нормами ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган; державне підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.
Цим же Законом визначено порядок виконання рішень суду про стягнення коштів з державного органу. Так, ст. 3 цього Закону передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Відповідно до пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
Пунктом 9 цього Положення передбачено, що Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку власні територіальні органи.
Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі Порядок № 845) визначено процедуру безспірного списання коштів державного бюджету за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів.
Цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення.
За змістом Порядку терміни вживаються в такому значенні: 
безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів;
боржники - визначені в рішенні про стягнення коштів державні органи, розпорядники бюджетних коштів (бюджетні установи), а також одержувачі бюджетних коштів в частині здійснення передбачених бюджетною програмою заходів, на які їх уповноважено, які мають відкриті рахунки в органах Казначейства, крім рахунків із спеціальним режимом використання;
виконавчі документи - оформлені в установленому порядку виконавчі листи судів та накази господарських судів, видані на виконання рішень про стягнення коштів, а також інші документи, визначені Законом України "Про виконавче провадження";
стягувачі - фізичні та юридичні особи, на користь яких прийняті рішення про стягнення коштів, державні органи (посадові особи) за рішеннями про стягнення коштів в дохід держави.
Згідно ч. 3 Порядку № 845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів до органів Казначейства (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).
Колегія суддів встановила, що факт звернення Позивача із заявою про виконання судового рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 та пред`явлення наказу до виконання сторонами не оспорюється, а отже є встановленою судом обставиною.
Згідно цивільного законодавства зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України (ч. 2 статті 509 ЦК України).
Згідно ч.2, 3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки можуть виникати із фактів завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, а також безпосередньо з актів цивільного законодавства.
За змістом статей 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати, а судове рішення про стягнення таких коштів є рішенням про примусове виконання обов`язку в натурі, тобто підтверджує грошове зобов`язання, зокрема те, що виникло у боржника у зв`язку із завданням ним шкоди потерпілому (кредитору).
За змістом рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24 з Державного бюджету України на користь позивача стягнуто майнову шкоду (завдану незаконними діями державного органу) у розмірі 1 046 534,07 грн, що засвідчує виникнення грошового зобов`язання держави на користь позивача у справі. 
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27; № у ЄДРСР 84573553), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81; № у ЄДРСР 101829985), від 5.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.18; № у ЄДРСР 106841700) і № 922/1830/19 (пункт 7.3; № у ЄДРСР 108285268), від 14.12.2022 у справі № 2-3887/2009 (пункт 55; № у ЄДРСР 109390156), від 12.07.2023 у справі № 757/31372/18-ц (пункт 38; № у ЄДРСР 112516535)).
За правилами ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
За змістом оскарженого рішення, спірні кошти нараховано та стягнуто на користь позивача на підставі ст. 625 ЦК України. 
Даною нормою передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України).
Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду вже зауважувала, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на не договірні (зокрема деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір, делікт тощо), а приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачають договір або спеціальний закон, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц (пункти 17, 18, 26, 28; № у ЄДРСР 73469624), від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (пункти 21, 22, 25, 42, 45; № у ЄДРСР 74838873), від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц (№ у ЄДРСР 82997465)).
Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених ЗУ "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.
Згідно ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. 
Відповідно до ч. 4 статті 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Колегія суддів зазначає, що зазначена правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, на яку також посилається Позивач у позові.
Відповідно до висновків, викладених у постанові ВП ВС від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21, прострочення держави-боржника у спірних правовідносинах настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України.
Таким чином, припис ч.2 статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється також і на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої її органами шкоди.
У спірних відносинах прострочення починається з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення. 
Інший підхід до визначення моменту початку прострочення держави у спірних правовідносинах (наприклад, ототожнення такого моменту з датою вчинення делікту чи датою набрання законної сили судовим рішенням про стягнення з держави відшкодування) може зумовлювати недобросовісну поведінку стягувача (зокрема неподання ним впродовж тривалого часу виконавчого документа до органу ДКС України задля отримання можливості додатково стягнути з держави 3 % річних та інфляційні втрати).
У відповідача немає заперечень проти подання позивачем повного пакету документів з достатньою інформацією для здійснення виконання наказу за рішенням Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 у справі № 906/808/24. 
Доказів про зупинення виконання вказаного рішення суду в справу не подано. 
За змістом ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядку № 845 виконання рішення про стягнення з державного бюджету коштів на користь стягувача за судовим рішенням, не ставиться в залежність від настання будь-яких спеціальних обставин/умов. Також не потребує вчинення жодних додаткових дій кредитором, крім подання заяви про виконання рішення суду; документів та відомостей, що необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України (Порядок 845).
Так, згідно ч. 6 Порядку № 845 стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб:
заяву про виконання такого рішення із зазначенням реквізитів банківського рахунка (у разі наявності - довідку банку), назви банку, його МФО та коду ЄДРПОУ, номера рахунка (поточний, транзитний, картковий), прізвища, імені, по батькові (повне найменування - для юридичної особи) власника рахунка, на який слід перерахувати кошти, або даних для пересилання коштів через підприємства поштового зв`язку, що здійснюється за рахунок стягувача (прізвище, ім`я, по батькові адресата, його поштова адреса (найменування вулиці, номер будинку, квартири, найменування населеного пункту, поштовий індекс), реквізити банківського рахунка поштового відділення);
оригінал виконавчого документа;
судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності);
оригінал або копію розрахункового документа (платіжного доручення, квитанції тощо), який підтверджує перерахування коштів до відповідного бюджету (у судових рішеннях про стягнення коштів з відповідного бюджету).
До заяви можуть додаватися інші документи, які містять відомості, що сприятимуть виконанню рішення про стягнення коштів (довідки та листи органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, або органів місцевого самоврядування, рішення органів досудового розслідування та прокуратури тощо).
Колегія суддів зауважує, що розмежування бюджетних програм КПКВК 3504030 та КПКВК 3504040, з посиланням на які відповідач обґрунтовує неможливість за їх рахунок виконати рішення суду на користь позивача, має суто внутрішнє облікове значення для органів Казначейства. Це не може бути підставою для звільнення держави, як боржника, від встановленої законом відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання перед кредитором. В протилежному випадку буде надаватися невиправдана перевага державі-боржнику порівняно з іншими учасниками цивільних/господарських відносин, що суперечить Конституції України та принципу рівності всіх учасників цивільних відносин.
Також суд не враховує при вирішенні спору заперечення апелянта, що якщо чинним законодавством не встановлено для органів Держказначейства строку безспірного списання коштів з державного бюджету за судовими рішеннями, тому не можна говорити про будь-яке прострочення виконання зобов`язання з боку відповідача. 
Колегія суддів зауважує, що в даному випадку спір стосується права позивача, застосувавши ст. 625 ЦК України, нарахувати і стягнути 3% річних та індекс інфляційних на суму коштів, присуджених до стягнення рішенням суду після спливу тримісячного строку, визначеного Законом «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» для виплати з державного бюджету коштів, присуджених позивачу за судовим рішенням. 
Доводи апелянта про те, що частина друга статті 1 ЦК України виключає застосування цивільного законодавства до бюджетних відносин, колегією суддів відхиляються, оскільки предметом спору є не бюджетні правовідносини між суб`єктами бюджетного процесу, а грошове зобов`язання держави перед кредитором (позивачем) з відшкодування завданої шкоди за судовим рішенням, яке за своєю правовою природою є цивільно-правовим і регулюється вже наведеними у цій постанові нормами ЦК України. Натомість порядок виконання судового рішення за рахунок бюджетних коштів є лише процедурним (виконавчим) механізмом реалізації цього зобов`язання.
З огляду на встановлений ч.4 ст. 3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» чіткий тримісячний строк перерахування коштів відповідачем на користь позивача за судовим рішенням у справі № 906/808/24, а також факт надходження до Відповідача заяви стягувача та наказу про примусове виконання рішення суду - 23.09.2025 (згідно відбитку печатки канцелярії Державної казначейської служби України), колегія суддів встановила, що обов`язок з відшкодування шкоди за рішення суду Відповідачем порушено з 24.12.2025. З цієї дати у відповідача перед позивачем виникло прострочене грошове зобов`язання. 
Щодо даної обставини висновки суду першої інстанції є вірними.
Натомість апелянт зазначає, що датою прийняття виконавчого документа до виконання є не 23.09.2025 (дата реєстрації заяви стягувача в Державному казначействі України в м. Києві), а 27.10.2025 - це дата надходження поданого позивачем пакета документів до Головного управління Державної казначейської служби України у Житомирській області, направленого відповідачем своєму територіальному підрозділу. 
Апелянт доводить, що тим самим було виконано положення пп. 36- 37 Порядку № 845, у зв`язку з чим, на переконання скаржника, прострочення настало не з 24.12.2025, а з 28.01.2026.
Колегія суддів не погоджується з такою позицією скаржника з огляду на таке.
Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.
Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.
Посилаючись на п. 35 та 36 Порядку № 845 відповідач вказує, що документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, подаються виключно до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду. Натомість позивач помилково звернувся безпосередньо до Державної казначейської служби України (м. Київ) замість ГУ Державної казначейської служби України в Житомирській області. 
Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції зробленого вірні висновки, що перебіг тримісячного строку, передбаченого ч. 4 ст.3 ЗУ "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", пов`язується з фактом надходження необхідних документів саме до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, а не до його окремого територіального органу. 
Дана норма Закону підлягає спеціальному застосуванню до спірних правовідносин незважаючи на те, що в п. 35-36 Порядку № 845 (підзаконний нормативний акт) передбачено подання документів до територіального органу Держказначейства. 
Матеріалами справи підтверджується, що заява стягувача від 17.09.2025 № 1709/01 з відповідним виконавчим документом зареєстрована Державною казначейською службою України (м. Київ) 23.09.2025 за вх. № 06-73234, що самим апелянтом не заперечується.
Колегія суддів зауважує, що наступне самостійне перенаправлення відповідачем отриманих від позивача документів до власного територіального органу Казначейства за місцезнаходженням заподіювача шкоди, на підставі пункту 36 Порядку № 845, з боку відповідача є його внутрішньою організаційною процедурою розподілу документообігу між структурними підрозділами. Подальша перереєстрація пакету документів місцевим органом Держказначейства, для стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету, не є подією, з якою закон пов`язує початок обчислення тримісячного строку виконання грошового зобов`язання перед кредитором. 
В протилежному випадку, покладення на стягувача всіх негативних наслідків здійснення внутрішньовідомчого розподілу документів між Казначейством та його територіальним органом на виконання визначеного підзаконним нормативним актом (Порядок № 845) порядку подання до стягнення заяви із виконавчим документом, суперечило б меті законодавчого регулювання, спрямованого на гарантування своєчасного (і в найкоротші терміни) виконання державою судових рішень. Це могло би призводити і до штучного впливу на дату початку відліку тримісячного строку на виконання судового рішення, за рахунок дій Держказначейства по перерозподілу виконавчих документів між своїми структурними підрозділами. 
На думку колегії суддів, з метою дотримання прав стягувачів та одночасного дотримання правил Порядку № 845, пересилання заяв із виконавчими документами до своїх структурних підрозділів може здійснюватися Державною казначейською службою негайно засобами електронного зв`язку (день в день). 
Але в будь-якому випадку негативні наслідки різниці дати перереєстрації документів позивача/стягувача у територіальному підрозділі Державної казначейської служби України не повинні перекладатися на стягувача.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що прострочення виконання Відповідачем грошового зобов`язання на користь позивача настало з 24.12.2025, тобто зі спливом тримісячного строку з дня надходження документів саме до Державної казначейської служби України м. Київ (23.09.2025). 
Такі висновки відповідають і позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 18.03.2024 по справі № 910/7658/22. 
Тому оскарженим судовим рішенням вимоги позивача обґрунтовано задоволено в межах цього періоду - з 24.12.2025 по 03.04.2026, як зазначено стягувачем кінцеву дату у позовній заяві. 
Доводи апеляційної скарги про необхідність обчислення тримісячного строку виконання рішення і подальшого нарахування по ст. 625 ЦК України саме з 27.10.2025, ґрунтуються на помилковому розрахунку початку обліку тримісячного терміну виконання судового рішення лише з моменту завершення внутрішньої процедури розподілу документів між органами Казначейства і реєстрації заяви позивача (з додатками) у місцевому регіональному підрозділі Державної казначейської служби України. 
Така позиція відповідача суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21.
Зважаючи на відсутність доказів сплати Відповідачем коштів на користь Позивача в рахунок виконання рішення Господарського суду Житомирської області від 30.06.2025 в межах тримісячного строку з часу реєстрації його заяви з додатками (23.09.2025 за вих. № 06-73234), колегія суддів визначає, що позивачем доказано виникнення у відповідача простроченого зобов`язання в період з 24.12.2025 і по 03.04.2026 (враховуючи кінцеві межі заявленого Позивачем періоду стягнення).
Розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат позивачем вірно здійснено саме за невиконання рішення суду у справі № 906/808/24, яким встановлено розмір матеріальної шкоди до відшкодування за рахунок коштів з державного бюджету України.
Це відповідає і судовій практиці в подібних спорах, на яку посилається сторона Позивача при обґрунтуванні позовних вимог (постанова ВП ВС від 03.10.2023 у справі № 686/7081/21 та постанова ВП ВС від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19).
Судом першої інстанції вірно відхилено доводи позивача про необхідність початку строку розрахунку періоду для застосування ст. 625 ЦК України з 22.08.2023. Суд виснував, що до моменту ухвалення рішення у справі № 906/808/24 розмір заявленої позивачем до стягнення матеріальної шкоди є оціночним і фактично набуває грошового зобов`язання лише за наслідком ухвалення відповідного судового рішення. Тому прострочення виконання грошового зобов`язання для застосування ст. 625 ЦК України не може виникнути у позивача раніше, ніж у Відповідача виник прострочений обов`язок зі сплати коштів, присуджених до стягнення за рішенням суду у справі № 906/808/24. 
Отже в оскарженому рішенні суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що вимоги Позивача підлягають лише частковому задоволенню, а саме до стягнення підлягають 35 959, 11 грн інфляційних втрат та 8 687,67 грн як 3 % річних, математично вірно розрахованих за період з 24.12.2015 по 03.04.2026.
У постанові від 07.04.2020 у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19) Велика Палата Верховного Суду, аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, зробила висновок про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю.
Як вже вказано колегією суддів, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Виключень для предмету спору у даній справі не передбачено.
Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 31.10.2018 у справі № 161/12771/15-ц, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13, від 23.06.2020 у справі № 536/1841/15-ц, від 07.07.2020 у справі № 712/8916/17, від 22.09.2020 у справі № 918/631/19, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17.
З цих підстав колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що нарахування Позивачем 3 % річних та інфляційних втрат до 24.12.2025 є необґрунтованим та безпідставним, оскільки прострочення з боку Відповідача в даних межах відсутнє.
Щодо доводів апелянта про відсутність бюджетних призначень та неможливість стягнення коштів з підстав нецільового використання бюджетних коштів.
Апелянт посилається на приписи статей 23, 116, 119 Бюджетного кодексу України, статті 210 Кримінального кодексу України та статей 7, 95 Конституції України, обстоюючи позицію про те, що судове рішення про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат не може бути виконане за відсутності відповідних бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України, а його ухвалення судом становить порушення бюджетного законодавства.
Колегія суддів відхиляє наведені доводи, оскільки предметом судового розгляду в цій справі є встановлення та стягнення грошового зобов`язання держави перед кредитором, а не питання порядку та джерел бюджетного фінансування такого зобов`язання. Відсутність або недостатність бюджетних асигнувань за відповідною бюджетною програмою не є підставою для звільнення держави від цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та не може бути покладена в основу відмови у захисті порушеного права кредитора, який не є учасником бюджетного процесу і не повинен нести ризик недофінансування відповідної бюджетної програми. Питання визначення джерела та порядку виконання судового рішення, ухваленого за наслідками розгляду цієї справи, підлягає вирішенню органом примусового виконання рішення суду на стадії виконавчого провадження відповідно до Порядку № 845 та не впливає на обґрунтованість позовних вимог по суті.
У зв`язку з наведеним, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються встановленими обставинами та вірно застосованими судом першої інстанції нормами матеріального права. 
Підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, інші доводи, викладені в апеляційній скарзі не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Хоча п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, позиції сторін спору, надано їм належну правову оцінку. Тому рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 у справі № 910/3862/26 відповідає нормам процесуального та матеріального права, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування чи зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається. В задоволенні апеляційної скарги відповідача слід відмовити повністю.
Розподіл судових витрат
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до статті 129 ГПК України витрати зі сплати судового збору за її подання та розгляд покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 74, 129, 269, 270, 276, 281 - 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу від 07.07.2026 Державної казначейської служби України на рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 у справі №910/3862/26 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.06.2026 у справі №910/3862/26 - залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника. 
4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 ГПК України.

Повний текст постанови складено 11.09.2026.

Головуючий суддя Н.М. Спаських 

Судді П.В. Горбасенко

О.В. Яценко