Справа № 308/14837/25

Р І Ш Е Н Н Я 
 І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
(заочне)
21 липня 2026 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді – Бенца К.К.,
при секретарі судового засідання – Майор Ю.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 , подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, про звільнення майна з під арешту,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України про звільнення майна з під арешту.
Мотивуючи позовні вимоги зазначає, що позивач по справі ОСОБА_1 є власником житлової квартири АДРЕСА_1 .
Представник зазначає, що при перевірці приватним нотаріусом відомостей з приводу наявності обтяжень на належне позивачу на праві власності майно було з`ясовано факт накладення арешту на нерухоме майно, на житлову квартиру, яка знаходиться у АДРЕСА_2 .
Позивачем по справі отримано з Закарпатського обласного державного нотаріального архіву копію постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АЕ № 109159, яка винесена МВ ДВС Ужгородського МРУЮ 21.08.2004 року відносно боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні на виконання виконавчого листа Ужгородського міського суду у справі № 7-6358 від 20.07.2004 року про стягнення з боржника 51,00 грн.
Вказаною постановою накладено арешт на житлову квартиру у АДРЕСА_2 . 
Представник зазначає, що боржник, який є батьком заявника помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, арешт накладено на квартиру, яка боржнику не належала, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що виданий 03.07.2000 року, спадкова справа № 2-2417 така житлова квартира належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .
Представник позивача звернувся до Відділу державної виконавчої служби міста Ужгород Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про скасування такого арешту від 29.09.2025 року, проте станом на 04.10.2025 року будь якої відповіді на дану заяву не отримав.
Вказує, що у позивача відсутні інші способи для відновлення свого порушеного права шляхом припинення чинності арештів, як звернення до суду із позовом до Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Південно Західного Міжрегіонального управління юстиції (м. Івано-Франківськ) Міністерства юстиції України про визнання протиправним дій та припинення чинності арештів. Позивач по справі не є стороною виконавчого провадження, відповідно наявний спір про право, тому позивач змушений звернутися з відповідним позовом до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за захистом своїх порушених прав.
Зазначає, що на даний час позивач позбавлений можливості реалізації права власності на належну йому на праві власності житлову квартиру у АДРЕСА_2 на підставі: постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АЕ № 109159, яка винесена МВ ДВС Ужгородського МРУЮ 21.08.2004 року відносно боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні на виконання виконавчого листа Ужгородського міського суду у справі № 7-6358 від 20.07.2004 року про стягнення з боржника 51,00 грн.
Вважає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також того, що на момент накладення арешту боржник у виконавчому проваджені вже помер і квартира належала іншій особі, не боржнику у виконавчому провадженні, відповідно у державного виконавця взагалі не було підстав на накладення такого арешту, то позивач вважає невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
З посиланням на викладене, представник позивача просить суд: припинити чинність арештів накладених на житлову квартиру у АДРЕСА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АЕ № 109159, яка винесена МВ ДВС Ужгородського МРУЮ 21.08.2004 року відносно боржника ОСОБА_3 у виконавчому провадженні на виконання виконавчого листа Ужгородського міського суду у справі № 7-6358 від 20.07.2004 року про стягнення з боржника 51,00 грн.
Позиція сторін справи :
У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку . Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовільнити.
Представник відповідача Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово були повідомлені у встановленому законом порядку.
Згідно із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 25.04.2018 у справі №800/547/17 направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсні адреси є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним. При цьому, отримання зазначених листів адресатом перебуває поза межами контролю відправника.
Копію ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 10.10.2025 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження по справі надіслано учасникам справи.
Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада. 
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").
Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.
Заяви, клопотання.
10.11.2025 року представник позивача подав до суду заяву про закриття підготовчого засідання без їх участі.
23.02.2026 року представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі.
В ході розгляду справи проведені наступні процессуальні дії:
10.10.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
17.12.2025 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження та призначено справу досудового розгляду.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.
За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Фактичні обставини справи:
Як встановлено судом 21.08.2004 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження з примусового виконання виконавчого листа №2-6358 виданого 20.02.2004 року Ужгородським міським судом про стягнення з ОСОБА_3 в користь держави 51,00 грн. державного мита. Згідно даної постанови накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 , а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28.02.1964 року, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та в графі «батько» зазначено – ОСОБА_3 , а в графі «мати» - ОСОБА_4 , що стверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 28.02.1964 року, копія якого долучена до матеріалів справи.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ужгород, про що в книзі реєстрації актів про смерть 15.11.1999 року зроблено запис №907, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 15.11.1999 року.
Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке посвідчено державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Бучацька Л.В. 03.07.2000 року в реєстрі за №2-2417 вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого Першою ужгородською державною нотаріальною конторою 06.06.1998 року за реєстром №2-2968 спадкоємцем майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 є син ОСОБА_1 . Спадкове майно на яке видано це свідоцтво складається з квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 , що належала померлому на підставі договору обміну. 
Судом встановлено, що 29.09.2025 року адвокат Михалків Б.С. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України з заявою про скасування арешту на майно накладеного на житлову квартиру у АДРЕСА_2 .
Нормативно-правове обґрунтування :
Правовідносини між сторонами по справі є цивільно правовими та урегульовані положеннями ЦК України.
Відповідно до ч. 1ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 2 постанови від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV "Про виконавче провадження"(у редакціїЗакону України від 04 листопада 2010 року № 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження). У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор.
Розглядаючи позовну вимогу про звільнення з під арешту житлової квартири АДРЕСА_1 , що накладений на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. від 21.08.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, суд приходить до наступного висновку:
З доданої до справи постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. від 21.08.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вбачається, що в рамках виконавчого провадження обтяжувалось майно ОСОБА_3 , який згідно матеріалів справи являвся колишнім власником нерухомого майна.
У статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) визначено, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.
Копія постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника не пізніше наступного після її винесення дня надсилається боржнику та відповідно до банків чи інших фінансових установ або органів, зазначених у частині другій цієї статті. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена боржником начальнику відповідного відділу державної виконавчої служби або до суду у 10-денний строк.  
 Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження». (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження)
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. 
Відповідно до частин 3 та 5 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, що діяла на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) Майно боржника може бути звільнено з-під арешту за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому підпорядкований державний виконавець, якщо під час розгляду відповідної скарги боржника виявлено порушення встановленого цим Законом порядку накладення арешту. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про звільнення майна боржника з-під арешту не пізніше наступного після її винесення дня надсилається сторонам та до відповідного органу (установи) для зняття арешту, а про відмову у звільненні майна боржника з-під арешту - боржнику. У всіх інших випадках по незакінчених виконавчих провадженнях арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Аналогічна норма передбачена була у Законі України "Про виконавче провадження" в редакції чинній на час накладення оскаржуваних арештів та на час звернення до суду.
Відповідно до частини 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII - Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. 
В даному випадку майно на яке було накладено арешт не перебувало у власності боржника, а тому у позивача наявні підстави пред`явлення позову про зняття арешту з цього майна.
Верховний Суд України в п. 16 Постанови Пленуму від 26.12.2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» звернув увагу на те, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил підвідомчості позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками, але володіють ним на законних підставах.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.05.2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) дійшла висновку про те, що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною до 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна.
У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України.
Згідно з п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідач Відділ Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України не надав відзиву до суду, наведені позивачем обставини не спростував.
В ході судового розгляду справи встановлено, що на момент накладення арешту 21.08.2004 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , така не належала ОСОБА_5 - боржникуза виконавчим листом №2-6358 виданого 20.02.2004 року Ужгородським міським судом про стягнення державного мита , а належала іншій особі ОСОБА_1 , який не є боржником за виконавчим листом №2-6358 виданого 20.02.2004 року Ужгородським міським судом. Окрім того , на момент накладення арешту 21.08.2004 року державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , боржник ОСОБА_3 помер, а відтак у державного виконавця булли відсутні правові підстави для накладення арешту на квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке посвідчено державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори Бучацька Л.В. 03.07.2000 року в реєстрі за №2-2417.
Відповідно до ч. 2 ст.328ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом.
Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Відповідно до частин 1, 2 статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.1997 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
Враховуючи наявність накладеного арешту на майно позивача ОСОБА_1 , який не є боржником за виконавчим листом №2-6358 виданого 20.02.2004 року Ужгородським міським судом, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту, захистити своє порушене право власності не може, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом зняття такого арешту, а відтак наявні правові підсстави для задоволення позову.
Таким Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Суд вважає, що позивачем доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме звільнення з під арешту житлової квартири АДРЕСА_1 , що накладений на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. від 21.08.2004 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідачем у свою чергу підстави позову не спростовані.
З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргу ментів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Щодо розподілу судових витрат
Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на висновки Суду щодо позовної заяви та задоволення позовних вимог , у порядку частин першої статті 141 ЦПК України, з відповідача за позовом на користь позивача підлягає стягненню фактично сплачений судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1211,20 грн.
Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 07.07.2026 року, дата складання повного судового рішення - 21.07.2026 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення -21.07.2026 року.
Керуючись, ст.ст. 2, 13, 82, 141, 142, 178, 255, 259, 263, 265, 268, 280-284, 354 ЦПК України, ст.ст.319,21,328 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,-
У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 , подану в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до Відділу Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, про звільнення майна з під арешту–задовольнити.
Звільнити з під арешту житлову квартиру АДРЕСА_1 , що накладений на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Ужгородського міського управління юстиції Шаранич О.М. від 21.08.2004 року. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники справи:
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 );
Відповідач- Відділ Державної виконавчої служби у місті Ужгороді Західного Міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України(місцезнаходження: м. Ужгород, вул. Заньковецької, 10, код ЄДРПОУ 35045459);
Дата складання повного тексту рішення – 21.07.2026 року. 
Суддя Ужгородського 
міськрайонного суду К.К. Бенца