КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 липня 2026 року м. Київ справа №320/55377/24
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (далі по тексту також відповідач, ЦМУ ДМС), в якому просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, оформлене листом від 18.07.2024 за № М-1106/6/8010-24/8010.4.1/1889-24;
- зобов`язати Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства ОСОБА_1 від 10.07.2024.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що є уродженцем російської федерації та з 2011 року постійно проживає в Україні, де здобув повну загальну середню і вищу освіту та з 2015 року працює. Батько позивача є громадянином України і постійно проживає в місті Києві, а мати - громадянкою російської федерації, яка має право на постійне проживання в Україні. 
Позивач повідомив, що за результатами розгляду його заяви Центральним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області 12.02.2024 оформлено набуття ним громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». У зв`язку з цим 14.02.2024 йому видано тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 , чинне до 12.02.2026, та покладено обов`язок протягом двох років подати документ про припинення громадянства російської федерації.
За твердженням позивача, виконати цей обов`язок у загальному порядку він об`єктивно не може, оскільки після припинення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією дипломатичні й консульські установи цієї держави в Україні не функціонують. Позивач також послався на відсутність у нього паспорта громадянина України для виїзду за кордон, необхідність отримання візи для повернення в Україну як громадянину держави-агресора, небезпечність поїздки до російської федерації з огляду на його проукраїнську позицію, а також відсутність передбаченої законодавством російської федерації можливості дистанційного подання заяви про вихід із громадянства, зокрема засобами поштового зв`язку. Крім того, позивач зазначив, що для оформлення виходу з громадянства необхідне одержання документів, зокрема довідки про відсутність податкової заборгованості, отримання яких потребує особистого звернення до відповідних органів російської федерації. 
З огляду на наведені обставини 11.07.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про прийняття декларації від 10.07.2024 про відмову від громадянства російської федерації, у якій послався на наявність незалежних від нього причин неотримання документа про припинення іноземного громадянства. 
Листом від 18.07.2024 №М-1106/6/8010-24/8010.4.1/1889-24 відповідач повернув декларацію без прийняття. Таке рішення мотивовано тим, що право на подання декларації про відмову від іноземного громадянства відповідно до Закону України від 14.12.2021 №1941-IX мають лише окремі категорії осіб, до яких позивач не належить. 
Позивач вважає таку відмову протиправною, оскільки Закон №1941-IX запровадив спеціальний, спрощений механізм для окремих категорій іноземців, однак не скасував і не обмежив передбачене частиною п`ятою статті 8 Закону України «Про громадянство України» загальне право особи, яка не може з незалежних від неї причин отримати документ про припинення іноземного громадянства, подати замість нього декларацію про відмову від такого громадянства. На переконання позивача, припинення роботи дипломатичних і консульських установ російської федерації в Україні, неможливість безпечного виїзду до цієї держави та недоступність дистанційної процедури свідчать про фактичне нездійснення процедури припинення громадянства за його ініціативою і є незалежними від нього причинами у розумінні статті 1 Закону України «Про громадянство України». 
Позивач також наголосив, що відповідач, обмежившись посиланням на положення Закону №1941-IX, не надав оцінки наведеним ним індивідуальним обставинам та фактичній можливості виконати зобов`язання щодо припинення громадянства російської федерації.
У зв`язку з цим позивач просить суд визнати протиправним та скасувати рішення відповідача, оформлене листом від 18.07.2024 №М-1106/6/8010-24/8010.4.1/1889-24, зобов`язати відповідача прийняти його декларацію про відмову від іноземного громадянства від 10.07.2024.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.12.2024 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що 06.12.2022 позивач, будучи громадянином російської федерації, звернувся із заявою про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України». Рішенням ЦМУ ДМС від 12.02.2024 оформлено набуття позивачем громадянства України, видано довідку про реєстрацію громадянином України та тимчасове посвідчення громадянина України серії НОМЕР_2 , чинне до 12.02.2026. При цьому позивач узяв на себе письмове зобов`язання протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації та подати відповідний документ органу, який видав тимчасове посвідчення. 
Відповідач вказує, що 11.07.2024 позивач подав декларацію про відмову від громадянства російської федерації, посилаючись як на незалежну від нього причину неотримання документа про припинення іноземного громадянства на припинення роботи дипломатичних і консульських установ російської федерації в Україні. Листом від 18.07.2024 №М-1106/6/8010-24/8010.4.1/1889-24 у прийнятті цієї декларації було відмовлено.
Посилаючись на статті 1, 8 та 9 Закону України «Про громадянство України», відповідач зазначив, що декларація про відмову від іноземного громадянства може бути подана лише за наявності передбачених законом незалежних від особи причин неотримання документа про припинення такого громадянства. На думку відповідача, обов`язковою передумовою визнання такої причини незалежною від особи є звернення особи з клопотанням про припинення громадянства до уповноваженого органу держави її громадянства та прийняття цим органом відповідного клопотання.
Відповідач наголосив, що позивач не надав доказів вчинення будь-яких активних дій, спрямованих на припинення громадянства російської федерації, зокрема звернення до російських дипломатичних або консульських установ за межами України. Наведені у позові твердження про неможливість виїзду за кордон та відсутність дистанційного порядку подання документів відповідач розцінив як підтвердження того, що позивач фактично не звертався до уповноважених органів російської федерації та не намагався розпочати процедуру виходу з громадянства. 
На переконання відповідача, сам собою факт розірвання дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією і припинення роботи російських консульських установ на території України не є незалежною від особи причиною неотримання документа про припинення громадянства в розумінні статті 1 Закону України «Про громадянство України». Відповідач зауважив, що процедура виходу з громадянства російської федерації не була скасована.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №420/20499/23, відповідач зазначив, що виконання зобов`язання щодо припинення іноземного громадянства передбачає активну поведінку особи, спрямовану на самостійне отримання відповідного документа. У зв`язку з відсутністю доказів таких дій відповідач вважає, що позивач не набув права на подання декларації про відмову від громадянства російської федерації, а у ЦМУ ДМС не виник обов`язок її прийняти. 
Крім того, відповідач послався на те, що після набрання чинності новим законодавством російської федерації з питань громадянства громадяни цієї держави можуть подавати заяви про вихід із громадянства до будь-якої російської закордонної установи за місцем свого перебування. На підтвердження практичної можливості припинення громадянства російської федерації через консульські установи у третіх державах до відзиву додано копії довідок, виданих, зокрема, Секцією інтересів російської федерації при Посольстві Швейцарії в Грузії та Генеральним консульством російської федерації у Кракові. 
Відповідач також зазначив, що Закон України від 20.08.2024 №3897-IX передбачив для громадян російської федерації та Республіки Білорусь, які набули громадянство України у відповідний період і взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, можливість подати документ про його припинення протягом дванадцяти місяців із дня припинення або скасування воєнного стану, якщо первісний строк виконання зобов`язання сплив. З огляду на це, а також на те, що строк виконання зобов`язання позивача на момент подання відзиву ще не закінчився, відповідач вважає подання декларації передчасним і стверджує, що будь-яких негативних наслідків для правового статусу позивача не настало.
За таких обставин відповідач стверджує, що оскаржувана відмова прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а тому просить відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю та здійснювати розгляд справи за участю його представника.
З приводу клопотання відповідача про здійснення розгляду справи у судовому засіданні суд зазначає, що відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Тобто, за загальним правилом, відкриті у спрощеному позовному провадженні справи розглядаються судом без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Однак суд за власною ініціативою або за клопотанням сторони може призначити судове засідання за наявності достатніх для цього обґрунтованих підстав.
Відповідно до частини шостої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін:
1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу;
2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно з частиною сьомою статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву.
Суд звертає увагу на те, що клопотання відповідача про здійснення розгляду справи у судовому засіданні не містить обґрунтування, тобто є немотивованим.
Водночас суд зауважує, що лише посилання на наявність у учасника процесу бажання щодо здійснення розгляду справи у судовому засіданні не є достатньою підставою для задоволення відповідного клопотання, оскільки характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. У протилежному випадку суди б мусили розглядати в обов`язковому порядку у судових засіданнях усі справи, в яких учасником процесу повідомлено про особливу важливість для нього такої справи, що зводило б нанівець власну оцінку судом обставин справи через призму необхідності чи доцільності проведення судового засідання. В умовах надмірного навантаження судів справами такий алгоритм дій явно б не сприяв процесуальній економії. З огляду на наведене, на переконання суду, судове засідання у справах незначної складності, які розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження, доцільно призначати та проводити у тому випадку, коли обставини справи та наявні у ній матеріали не дають у сукупності суду можливості надати правову оцінку спірним правовідносинам та вирішити спір без застосування тих процесуальних інструментів, вжиття яких можливо лише у судовому засіданні (наприклад, допит свідків, виклик спеціаліста, перекладача, проведення виїзного судового засідання тощо). Якщо ж вчинення таких процесуальних дій не є обов`язковим для розгляду та вирішення справи, судове засідання може не проводитися. Обставини даної справи, на переконання суду, не потребують обов`язкового проведення судового засідання для встановлення об`єктивної істини, а повний та всебічний розгляд справи, а також принцип змагальності процесу є загальною процесуальною вимогою для кожного судового провадження, незалежно від того, проводиться судове засідання у справі чи ні. Крім того, суд зауважує, що розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання не позбавляє учасника процесу можливості надати будь-які докази чи письмові документи чи надати пояснення, виклавши їх у письмовій формі.
Також суд зауважує, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі "Ахеп v. Germany", заява №8273/78, рішення від 25.04.2002 року "VarelaAssalinocontrelePortugal", заява №64336/01). Так, y випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (не в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Крім цього, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23.11.2006 (скарга 73053/01 CASE OF JUSSILA v. FINLAND, суд вказав на те, що: "Європейський Суд не сумнівається в тому, що письмове провадження у справі часто може виявитись більш ефективним, ніж усний розгляд, для перевірки та забезпечення того, що платник податків надав точний звіт про свій майновий стан, підкріплений всіма необхідними документами. Суд не вважає переконливим довід заявника, що в ході розгляду цієї справи виникли міркування щодо достовірності, які потребували надання пояснень в усній формі.... та приймає довід держави-відповідача, що будь - які питання факту та питання права в цій справі могли бути належним чином розглянуті та вирішені на підставі матеріалів, наданих у письмовому вигляді. ... Оскільки заявнику була надана повна можливість наводити свої доводи у письмовому вигляді та надавати коментарі щодо відомостей, які надходили від податкових органів, Суд дійшов висновку, що вимоги справедливого судочинства були дотримані...".
З урахуванням викладеного, суд зазначає, що характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагає проведення судового засідання, а лише бажання учасника процесу усно викласти під час проведення судового засідання свої аргументи, які можуть бути висловлені письмово, не зумовлює необхідність проведення судового засідання.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що він понад тринадцять років проживає на території України та, крім формальної належності до громадянства російської федерації, не має з цією державою інших зв`язків. Після початку повномасштабної збройної агресії та припинення дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією дипломатичні й консульські установи останньої на території України припинили діяльність, унаслідок чого позивач фактично позбавлений можливості звернутися до них із заявою про припинення громадянства.
Посилаючись на частину п`яту статті 8 та статтю 1 Закону України «Про громадянство України», позивач зазначив, що іноземець, який має передбачені законодавством іноземної держави підстави для припинення громадянства, але з незалежних від нього причин не може отримати відповідний документ, має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства. На його переконання, припинення роботи російських дипломатичних і консульських установ в Україні є такою незалежною від нього причиною.
Позивач також послався на практику Європейського суду з прав людини щодо вимоги ефективності засобу юридичного захисту, зокрема рішення у справах «Чахал проти Сполученого Королівства», «Салах Шейх проти Нідерландів», «Каіч та інші проти Хорватії» та «Афанасьєв проти України». Зазначив, що засіб захисту має бути ефективним не лише формально, а й на практиці, а його реалізація не повинна ускладнюватися діями або бездіяльністю органів державної влади.
На думку позивача, відповідач належним чином не розглянув подану заяву та не надав оцінки наведеним у ній індивідуальним обставинам, а лише виклав загальні положення законодавства щодо порядку припинення іноземного громадянства. У зв`язку з цим наданий лист не є належним чином мотивованим рішенням за результатами розгляду декларації.
Щодо твердження відповідача про можливість звернення до будь-якої російської закордонної установи позивач зазначив, що місцем його перебування є Україна, на території якої такі установи не функціонують. Тому, на його думку, наведений відповідачем аргумент не підтверджує реальної доступності для нього процедури виходу з громадянства російської федерації.
Крім того, позивач поставив під сумнів доказове значення доданих відповідачем копій довідок про припинення громадянства російської федерації. Зазначив, що персональні дані осіб у цих документах приховано, джерело одержання копій не вказано, а також неможливо встановити, чи проживали відповідні особи в Україні та чи перебували вони в обставинах, подібних до обставин позивача.
За таких обставин позивач вважає, що відповідач безпідставно відмовив у прийнятті декларації про відмову від громадянства російської федерації, та просить адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
ОСОБА_1 є громадянином російської федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина цієї держави № НОМЕР_3 .
22.06.2020 позивача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні.
06.12.2022 позивач подав зобов`язання № 8025-000003935 припинити іноземне громадянство, відповідно до якого зобов`язався протягом двох років з моменту набуття громадянства України припинити громадянство російської федерації та подати до органу, що видасть йому тимчасове посвідчення громадянина України, документ про припинення цього громадянства. У разі неотримання такого документа з незалежних від нього причин позивач зобов`язався подати декларацію про відмову від громадянства цієї держави та повернути її національний паспорт уповноваженому органу.
Згідно з довідкою № 8025-000028175 про реєстрацію особи громадянином України, рішенням ЦМУ ДМС від 12.02.2024 позивача зареєстровано громадянином України на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України».
14.02.2024 позивачу видано тимчасове посвідчення громадянина України № НОМЕР_1 строком дії до 12.02.2026.
10.07.2024 позивач склав, а 11.07.2024 подав до ЦМУ ДМС декларацію про відмову від іноземного громадянства за формою 45, у якій засвідчив відмову від громадянства російської федерації та зазначив як незалежну від нього причину неотримання документа про припинення цього громадянства неможливість оформити вихід через відсутність дипломатичних і консульських установ російської федерації на території України.
Листом від 18.07.2024 № М-1106/6/8010-24/8010.4.1/1889-24 відповідач повернув декларацію, повідомивши позивачу про відсутність підстав для її подання. Зміст листа свідчить, що ЦМУ ДМС не визнало припинення роботи дипломатичних і консульських установ російської федерації в Україні самостійною незалежною причиною та виходило з необхідності попереднього прийняття клопотання уповноваженим органом цієї держави.
Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Статтею 4 Конституції України установлено, що в Україні існує єдине громадянство. Підстави набуття і припинення громадянства України визначаються законом.
За умовами пункту 2 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначено Законом України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України» (далі - Закон України «Про громадянство України»).
За визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України «Про громадянство України» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках; громадянин України - особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України; іноземець - особа, яка не перебуває в громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; реєстрація громадянства України - внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи; зобов`язання припинити іноземне громадянство - письмово оформлена заява іноземця про те, що в разі набуття громадянства України він припинить громадянство (підданство) іншої держави або громадянства (підданства) інших держав і протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подасть документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України; незалежна від особи причина неотримання документа про припинення іноземного громадянства - невидача особі, в якої уповноважені органи держави її громадянства (підданства) прийняли клопотання про припинення іноземного громадянства (підданства), уповноваженим органом такої держави документа про припинення громадянства (підданства) особи у встановлений законодавством іноземної держави строк (крім випадків, коли особі було відмовлено у припиненні громадянства (підданства) чи протягом двох років з дня подання клопотання, якщо строк не встановлено, або відсутність у законодавстві іноземної держави процедури припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи чи нездійснення такої процедури; декларація про відмову від іноземного громадянства - документ, у якому іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство і в якого існують незалежні від нього причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства) або іноземних громадянств (підданств), засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав; декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, - документ, у якому іноземець, який в установленому законодавством України порядку проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України або який в установленому законодавством України порядку проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України, контракт якого припинено (розірвано), та звільнений з військової служби з підстав, передбачених підпунктами "а", "б" пунктів 1 - 3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав; декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яка має визначні заслуги перед Україною або прийняття якої до громадянства України становить державний інтерес для України, - документ, у якому іноземець, який має визначні заслуги перед Україною або прийняття якого до громадянства України становить державний інтерес для України, засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав; декларація про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України та нагороджена державною нагородою України, - документ, у якому іноземець, який в установленому законодавством України порядку проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України та нагороджений державною нагородою України, засвідчує свою відмову від громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав.
Порядок набуття громадянства України визначений розділом ІІ Закону України «Про громадянство України», а підстави набуття громадянства України установлені статтею 6 Закону України «Про громадянство України», якою, зокрема, передбачено, що громадянство України набувається за територіальним походженням (пункт 2 частини першої статті 6 Закону). 
Умови набуття громадянства України за територіальним походженням установлені статтею 8 Закону України «Про громадянство України».
Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про громадянство України» (у редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про оформлення набуття громадянства) особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.
Для оформлення набуття громадянства України в установленому порядку разом із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подається:
особою без громадянства - декларація про відсутність іноземного громадянства;
іноземцем - зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Іноземці, які перебувають у громадянстві (підданстві) кількох держав, подають зобов`язання припинити громадянство (підданство) усіх цих держав.
Подання зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) не вимагається від іноземців, які є громадянами (підданими) держав, законодавство яких передбачає автоматичне припинення особами громадянства (підданства) цих держав одночасно з набуттям громадянства іншої держави.
Іноземці, які подали зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство), повинні подати документ про це, виданий уповноваженим органом відповідної держави, до уповноваженого органу України протягом двох років з моменту реєстрації їх громадянами України. Іноземці, які мають усі передбачені законодавством цієї держави підстави для отримання документа про припинення громадянства (підданства), але з незалежних від них причин не можуть отримати його, подають декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Для оформлення набуття громадянства України замість зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) може бути подано:
1) іноземцем, якого визнано біженцем або якому надано притулок в Україні, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яку визнано біженцем або якій надано притулок в Україні;
2) іноземцем, який постійно проживає в Україні на законних підставах та є громадянином держави, з якою Україна уклала міжнародний договір, що передбачає припинення особою громадянства цієї держави одночасно з набуттям громадянства України, - заяву про зміну громадянства;
3) іноземцем, який в установленому законодавством України порядку проходить (проходив) військову службу за контрактом у Збройних Силах України, його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка в установленому законодавством України порядку уклала контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України, та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя;
4) іноземцем із числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та його подружжям - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка отримала посвідку на тимчасове проживання на підставі частини двадцятої статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", та декларацію про відмову від іноземного громадянства для другого із подружжя;
5) іноземцем, його подружжям, які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, та зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань, - декларацію про відмову від іноземного громадянства особи, яка зазнала переслідувань, разом із документом, що підтверджує переслідування.
Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).
Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України, рішення за якими приймаються територіальними органами Державної міграційної служби України, установлений розділом IV Порядку №215, пунктом 92 якого передбачено, що територіальні органи ДМС України приймають рішення про оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням.
За правилами абзацу 11 пункту 92 Порядку №215 до повноважень територіальних органів Державної міграційної служби України також належить скасування прийнятих ними рішень про оформлення набуття громадянства України у випадках, передбачених статтею 21 Закону України "Про громадянство України".
За правилами пункту 118 розділу V Порядку №215 передбачено, що особам, які проживають на території України і набули громадянство України, за винятком осіб, які взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, територіальні підрозділи Державної міграційної служби України видають паспорти громадянина України або свідоцтва про належність до громадянства України.
Особам, які набули громадянство України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство, видаються тимчасові посвідчення громадянина України. Після подання цими особами в установленому Законом порядку документа про припинення іноземного громадянства або декларації про відмову від іноземного громадянства їм замість тимчасових посвідчень громадянина України залежно від місця проживання видаються паспорти громадянина України або паспорти громадянина України для виїзду за кордон (пункт 119 розділу V Порядку №215).
Відповідно до статті 5 Указу Президента України від 27 березня 2001 року № 215 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року № 405, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 16 серпня 2012 року №715 (далі - наказ МВС України № 715, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено зразки документів, які подаються для встановлення належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, та журналів обліку.
Станом на липень 2024 року був чинний зразок документа під назвою "Декларація про відмову від іноземного громадянства" (форма 45,) затверджений наказом МВС України №715. 
Зміст цього документа викладено таким чином: "Я, _(прізвище, ім`я, по батькові)_,___ _________ _____ (року народження), громадянин(ка) _(назва держави)_ відмовляюся від іноземного громадянства (підданства) _(назва держави)_, у зв`язку з тим, що існують незалежні від мене причини неотримання документа про припинення іноземного громадянства (підданства)_(назва держави)_,а саме: 
1) у мене уповноваженими органами _ (назва держави)_(зазначити дату) було прийнято клопотання про припинення мого громадянства (підданства) __ (назва держави)_, проте в установлений її законодавством строк протягом _(назва держави)_ я не отримав (не отримала) документа про припинення громадянства (підданства) цієї держави. Повідомлень від уповноважених органів__ (назва держави)_ про відмову в задоволенні мого клопотання я не отримував (не отримувала); 
2) у мене уповноваженими органами _( назва держави)_ було прийнято клопотання про припинення мого громадянства (підданства) (зазначити дату), проте протягом двох років я не отримав (зазначити дату) _ (назва держави)_(не отримала) документа про припинення громадянства (підданства) цієї держави. Повідомлень від уповноважених органів _( назва держави)_про відмову в задоволенні мого клопотання я не отримував (не отримувала). Строк розгляду клопотань про припинення громадянства цієї держави не встановлено; 
3) у законодавстві _(назва держави)_ відсутня процедура припинення її громадянства (підданства) за ініціативою особи;
4) процедура оформлення припинення громадянства (підданства) _( назва держави)_ не здійснюється;
5) вартість оформлення виходу з громадянства (підданства) _ (назва держави)_ становить, що перевищує половину розміру _(зазначити вартість у гривневому еквіваленті)_мінімальної заробітної плати, установленого законом в Україні на момент, коли особа набула громадянства України. 
Станом на _(дата набуття особою громадянства України) розмір мінімальної заробітної плати в Україні становив_____.
У зв`язку з викладеним вище я зобов`язуюся повернути паспорт громадянина _ (назва держави)_ до уповноважених органів цієї держави, не користуватися правами громадянина (підданого) _ (назва держави)_і не виконувати обов`язків, передбачених її законодавством для громадян (підданих) цієї держави. 
Мені_____(прізвище, ім`я, по батькові)_ повідомлено, що в разі невиконання мною цього зобов`язання я втрачу громадянство України на підставі статті 19 Закону України "Про громадянство України" або його буде скасовано на підставі статті 21 цього Закону. Дата: ___ __________ 20___ року (підпис)".
З 19 грудня 2021 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про громадянство України" щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб" від 14 грудня 2021 року №1941-IX (далі - Закон №1941-IX), яким, зокрема, визначені особливі умови для певного переліку осіб, які можуть подати декларацію про відмову від іноземного громадянства, поза межами загальної процедури. Цим же Законом затверджені нові види таких декларацій, переліком яких доповнено статтю 1 Закону України "Про громадянство України".
Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 1941-IX установлено, що право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства у разі неможливості виконати зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) мають особи, які набули громадянство України у період з 1 січня 2018 року до набрання чинності цим Законом та: 
1) які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу за контрактом у Збройних Силах України або які в установленому законодавством України порядку проходили військову службу за контрактом у Збройних Силах України, контракт яких припинено (розірвано), та звільнені з військової служби з підстав, передбачених підпунктами "а", "б" пунктів 1-3 частини п`ятої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу"; 
2) які мають визначні заслуги перед Україною або прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України; 
3) які в установленому законодавством України порядку проходять військову службу у Збройних Силах України та нагороджені державною нагородою України;
4) є іноземцями з числа осіб, зазначених у частині двадцятій статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства";
5) які є громадянами держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом, що зазнали у країні своєї громадянської належності переслідувань через політичні переконання, що підтверджується документом, передбаченим цим Законом.
Відповідно до Закону України від 06 червня 2019 року № 2743-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які брали участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України" та Закону України № 1941-IX щодо спрощеного набуття громадянства України окремими категоріями осіб, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 28 грудня 2021 року № 989 (далі - наказ МВС № 989) затверджено зразки деяких документів, які подаються для набуття громадянства України іноземцями, які мають визначні заслуги перед Україною або прийняття яких до громадянства України становить державний інтерес для України, які брали (беруть) участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України, та іноземцями, які зазнали переслідувань.
Отже, саме наказом МВС № 989 затверджено нові зразки декларації для осіб, що підпадають під дію Закону України № 1941-IX. Проте зразок декларації, затверджений наказом МВС України № 715, також є чинним.
Принципи та правила, що, зокрема, стосуються громадянства фізичних осіб, з якими має узгоджуватися внутрішньодержавне право держав-учасниць, встановлені Європейською конвенцією про громадянство від 06 листопада 1997 року, ратифікованою Законом України від 20 вересня 2006 року № 163-V "Про ратифікацію Європейської конвенції про громадянство" (із застереженнями щодо пункту 2 статті 8 та глави) (далі - Європейська конвенція).
З 25 серпня 2024 року набрали чинності окремі положення Закону України від 20 серпня 2023 року № 3897-IX "Про внесення змін до деяких законів України щодо правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які беруть участь у захисті територіальної цілісності та недоторканності України" (далі - Закон № 3897-ІХ). Зокрема, пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 3897-ІХ установлено, що громадяни рф та громадяни Республіки Білорусь (крім осіб, зазначених у пункті 3 цього розділу), які в період з 24 лютого 2020 року набули громадянство України відповідно до Закону України "Про громадянство України" і подали зобов`язання припинити іноземне громадянство, зобов`язані подати документ про припинення іноземного громадянства до органу, що видав тимчасове посвідчення громадянина України, протягом 12 місяців з дня припинення чи скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, якщо строк виконання поданого зобов`язання сплив.
Надаючи правову оцінку правомірності дій відповідача щодо неприйняття поданої позивачем декларації про відмову від іноземного громадянства, суд зазначає, що нормами Закону України "Про громадянство України" передбачено можливість набуття громадянства України за територіальним походженням, за умови звернення іноземця з відповідною заявою, однак положення частини другої статті 8 Закону України "Про громадянство України" містять імперативний припис щодо обов`язку таких осіб одночасно із заявою (клопотанням) про набуття громадянства України подати зобов`язання припинити іноземне громадянство.
Надалі, у разі одержання позитивного рішення щодо вирішення такої заяви, іноземцю видається довідка про реєстрацію особи громадянином України, на підставі якої він має право оформити тимчасове посвідчення, що діє не більше двох років. Тому лише у разі виконання ним обов`язку припинити іноземне громадянство, така особа має право отримати паспорт України. 
Водночас, запроваджуючи інститут подання декларації про відмову від іноземного громадянства, законодавець в імперативному порядку, насамперед, зобов`язав іноземця, який звернувся із відповідною заявою до органу ДМС, протягом двох років з моменту набуття ним громадянства України подати документ про припинення громадянства (підданства) іншої держави або громадянств (підданств) інших держав до органу, що видав йому тимчасове посвідчення громадянина України. Такі дії передбачають активну поведінку іноземця, спрямовану на безпосереднє самостійне вирішення питання щодо отримання ним документу про припинення громадянства (підданства) іншої держави. 
І лише за певних причин, перелік яких наведено у статті 1 Закону України "Про громадянство України" (що насамперед передбачають вжиття іноземцем активних дій, зокрема, звернення до уповноваженого органу країни, від громадянства якої він має бажання відмовитися) та за умови доведення факту вжиття іноземцем усіх заходів задля отримання документу про відмову від попереднього громадянства, орган ДМС може прийняти у іноземця декларацію про відмову від іноземного громадянства.
Це означає, що особа, яка набула громадянство України на загальних підставах за результатами вирішення її заяви про прийняття до громадянства України, впродовж дворічного строку з моменту набуття такого громадянства повинна вчинити дії, спрямовані на отримання документа про припинення громадянства (підданства) іншої держави. І лише у разі невирішення такого питання у строки, передбачені законодавством країни громадянської належності чи відмови у вирішенні такої заяви за результатами звернення іноземця (за незалежних від нього причин, що розкриті та перелічені у Законі), він має право подати декларацію про відмову від іноземного громадянства безпосередньо до органу ДМС, що приймав його заяву.
Крім того, визначаючи певну процедуру виходу з громадянства рф, законодавством цієї країни, насамперед, передбачено, що особа повинна подати відповідну заяву, у якій висловити таке прохання як особисто або, як виняток, подати її через іншу особу, або надіслати поштою, за умови нотаріального засвідчення. Отже, громадяни рф мають декілька варіантів вирішення такого питання, у тому числі і у разі настання обставин, що є винятковими. Водночас такі заяви за законодавством рф можуть розглядатися протягом року з дня звернення.
Підсумовуючи викладене, суд констатує, що межі дії приписів абзацу 13 частини першої статті 1 Закону України "Про громадянство України" у спірних правовідносинах необхідно оцінювати, виходячи із оцінки активних дій іноземця, які ним вчинялися з дати набуття ним громадянства України, щодо отримання документа про припинення іноземного громадянства. 
Суд ураховує, що після 24 лютого 2022 року, у зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що унеможливлює із цієї дати направлення різних запитів і листів до посольства рф в Україні з огляду на припинення роботи його відділів на території України. 
Проте особи, що мають бажання відмовитися від громадянства рф, не позбавлені права звернутися до дипломатичних представництв рф, що продовжують працювати поза межами України, в інших територіально наближених країнах, обравши будь-який зручний для них спосіб звернення. Тим більше, що питання нотаріального завірення документів для оформлення таких заяв в Україні наразі урегульоване, про що 08 серпня 2022 року Нотаріальною палатою видано інформаційний лист під назвою "Щодо засвідчення справжності підпису громадян держави-агресора рф на заявах про вихід з такого громадянства" відповідно до підпункту 1 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 "Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану" (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719).
За таких обставин, суд дійшов висновку, що з 24 лютого 2022 року органи ДМС можуть прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства від колишніх громадян російської федерації, які набули громадянство України на загальних підставах до 24 лютого 2022 року за умови, якщо такі особи як до, так і після 24 лютого 2022 року вже безпосередньо зверталися до уповноваженого органу рф, з відповідною заявою, у якій виявили бажання припинити попереднє громадянство, проте не отримали інформації щодо вирішення їхньої заяви протягом строків її розгляду, що підтверджується доказами.
В інших випадках відсутні правові підстави для прийняття такої декларації у межах процедури, визначеної Законом України "Про громадянство України", установленої для оформлення громадянства.
Виключенням з цього правила є особи, які підпадають під дію Закону №1941-IX.
Як установлено судом, у заяві про прийняття декларації позивач вказав про неможливість оформити вихід з громадянства рф через відсутність дипломатичних і консульських установ російської федерації на території України. 
Отже, позивачем не вчинялося жодних дій щодо припинення попереднього громадянства рф, що є порушенням процедури, визначеної законодавством.
Обставина незвернення позивача із заявою про відмову від громадянства рф унеможливлює висновок про виникнення у відповідача обов`язку розгляду та прийняття його декларації про відмову від громадянства рф.
За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення відповідача та зобов`язання його прийняти у позивача декларацію про відмову від іноземного громадянства, лише з підстав відсутності у нього наразі можливості отримати документ про припинення громадянства рф. 
Аналогічний правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 13 липня 2026 року у справі № 160/9564/23, який є релевантним до спірних правовідносин.
Крім того, у постанові від 18 лютого 2026 року у справі №420/20499/23 Верховний Суд виклав правовий висновок, згідно з яким з 24 лютого 2022 року органи ДМС України можуть прийняти декларацію про відмову від іноземного громадянства від колишніх громадян російської федерації, які набули громадянство України на загальних підставах до 24 лютого 2022 року за двох умов:
якщо особи, як до, так і після 24 лютого 2022 року, зверталися безпосередньо до уповноваженого органу російської федерації із заявою про припинення попереднього громадянства, але не отримали інформації про вирішення їхнього звернення в межах встановлених законом строків;
якщо такі особи, як до, так і після 24 лютого 2022 року, безпосередньо зверталися до уповноваженого органу російської федерації з відповідною заявою, отримали негативну відповідь і надали докази, що підтверджують зазначені обставини.
В інших випадках відсутні правові підстави для прийняття такої декларації у межах процедури, визначеної Законом № 2235-III, установленої для оформлення громадянства.
Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2024 року у справі № 280/1155/23, від 01 квітня 2025 року у справі № 420/11071/23 та від 07 травня 2025 року у справі № 500/3352/24.
За такого правового врегулювання та обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до положень статті 139 КАС України судові витрати суд залишає за позивачем, враховуючи відмову у задоволенні позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя  Дудін С.О.