ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2026 року 
м. Київ

cправа №925/969/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Уманський тепличний комбінат» (далі - Підприємство, відповідач, скаржник) 

на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.10.2025 (суддя: Спаських Н.М.) та 
постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 (судді: Корсак В.А., Євсіков О.О., Алданова С.О.)

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» (далі - Товариство, позивач)
до Підприємства, 
про стягнення коштів.

ВСТУП

Спір у справі виник щодо наявності/відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості наданих послуг зберігання.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

1. Короткий зміст позовних вимог 

1.1. Товариство звернулося до суду з позовом до Підприємства про стягнення 574 921,83 грн основного боргу на підставі укладеного договору зберігання тепло-утилізаційної установки №2002000147 від 01.01.2020 (далі - договір), нарахованого за період з січня 2023 року до лютого 2025 року.

1.2. Позов мотивований тим, що за вказаний період відповідач припинив сплачувати кошти за послуги зберігання.

2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Господарський суд Черкаської області рішенням від 01.10.2025, яке Північний апеляційний господарський суд постановою від 01.04.2026 залишив без змін, позов задовольнив.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги
3.1. Підприємство звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов Товариства залишити без задоволення.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи касаційної скарги 
4.1. Із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) скаржник зазначає, що суд апеляційної інстанції:

4.1.1. застосував норму права, зокрема, частину четверту статті 75 ГПК України, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.12.2025 у справі №910/10365/15 та від 18.08.2023 у справі №927/211/22, у постанові Верховного Суду від 28.04.2023 у справі №904/5121/19.

4.1.2. Також скаржник посилається на постанову об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.04.2024 у справі №916/101/23. 

4.2. Із посиланням на пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо можливості висунення зберігачем додаткових умов та/або вимог, які не передбачені договором зберігання, без виконання яких неповернення майна поклажодавцем із зберігання є правомірним.

5. Позиція інших учасників справи 
5.1. Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому заперечує проти доводів скаржника, зазначаючи їх необґрунтованість, і просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення залишити без змін як такі, що прийняті з дотриманням норм процесуального права. 

5.2. Підприємство подало до Суду відповідь на відзив. 

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
6.1. Товариство (Зберігач) та Підприємство (Поклажодавець) 01.01.2020 уклали договір відповідального зберігання №2002000147, у відповідності до якого Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання з 01.01.2020 до 31.12.2020 включно змонтоване та розташоване на території Зберігача обладнання: тепло-утилізаційну установку на базі теплоутилізатора ТУВ-16 (далі - Майно - комплект законсервованого обладнання), а Зберігач, в свою чергу, зобов`язується повернути Поклажодавцеві у схоронності це майно (пункт 1.1. договору). 

6.2. Право власності на Майно до Зберігача не переходить (пункт 1.2. договору). 

6.3. Місце зберігання майна за договором є: компресорна станція КС-17 Тальне, Барського ЛВУМГ ТОВ «Оператор газотранспортної системи», (адреса вказана) (пункт 1.3. договору). 

6.4. Передача - приймання майна від Поклажодавця до Зберігача здійснюється шляхом підписання Акта приймання на зберігання обладнання системи утилізації тепла (додаток 1 до договору), передача - приймання від Зберігача до Поклажодавця здійснюється шляхом підписання сторонами акта повернення майна зі зберігання (пункт 1.5 договору).

6.5. На виконання умов договору 01.01.2020 сторони підписали акт приймання на зберігання обладнання системи утилізації тепла на базі теплоутилізатора ТУВ-16 з повним описом його складових частин. 

6.6. Вартість послуг зберігання вказана в Плановій Калькуляції (додаток №2 до договору), яка є його невід`ємною частиною та становить 192 281,04 грн, в тому числі ПДВ 32 046,84 грн (пункт 2.1 договору). 

6.7. Додатковою угодою №1 від 01.01.2021 сторони змінили вартість послуг, яка вказана в Плановій Калькуляції (додаток № 2 до договору), та є його невід`ємною частиною, що становить 268 682,02 грн, в тому числі ПДВ 44 780,34 грн. 

6.8. Строк оплати наданих послуг зберігання для відповідача встановлено щомісячно, протягом 3-х (трьох) банківських днів з дати підписання Сторонами Акта наданих послуг та надання рахунку-фактури до сплати (пункти 2.3., 2.4. договору). 

6.9. Фактичні обсяги наданих послуг оформлюються щомісячно актом наданих послуг, який складається та подається Зберігачем на розгляд Поклажодавця у двох примірниках. Поклажодавець зобов`язується протягом 5 днів від дати передачі актів наданих послуг підписати їх та повернути один примірник кожного акту Зберігачу або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання такого акту. У випадку не повернення Поклажодавцем акта наданих послуг та ненадання обґрунтованих заперечень щодо нього у визначений строк цей акт вважається погодженим Поклажодавцем в редакції Зберігача (пункт 2.5. договору). 

6.10. Розділом 6 договору сторони передбачили, що він набирає чинності з дати підписання його сторонами і діє до 31.12.2020. Якщо протягом 1 місяця до закінчення строку дії договору жодна із сторін не заявляє про припинення його дії, цей договір вважається укладеним на такий самий новий строк та на тих самих умовах. 

6.11. За доводами позивача, договір сторонами виконувався, однак за період з січня 2023 року до лютого 2025 року відповідач припинив сплачувати кошти за послуги зберігання.

6.12. За січень 2023 року кошти сплачені частково. 

6.13. Додатковою угодою №1 до договору від 01.01.2021 сторони змінили пункт 1.6. договору та поклали виконання зобов`язань Зберігача (зберігання майна, підписання актів, приймання-передачі/повернення майна) на структурний підрозділ ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» - Кременчуцьке ЛВУМГ. 

6.14. До цієї Додаткової угоди №1 сторони склали Акт про прийняття на зберігання системи утилізації тепла на базі теплоутилізотора ТУВ-16 по кількості та якості згідно з договором з підписами представників обох сторін. 

6.15. На виконання договору (пункт 2.5.) Кременчуцьке ЛВУМГ, яке є структурним підрозділом ТОВ «Оператор ГТС України», склало акти наданих послуг зберігання за період з січня 2023 року до лютого 2025 року та рахунки-фактури, які були направлені відповідачу. 

6.16. За твердженням позивача, відповідач підписаними ці акти наданих послуг не повернув, заборгованість за послуги зберігання не сплатив. При цьому, з листування сторін, яке надано до справи, вбачається, що сторонами вирішувалося питання щодо демонтажу та повернення обладнання відповідачу. Частково (за доводами позивача) майно навіть було повернуто відповідачу, однак установка і надалі продовжує перебувати на відповідальному зберіганні у позивача. За доводами позивача, часткове повернення зі зберігання вузлів та деталей установки не вливає на зміну ціни за зберігання майна, яку сторони узгодили в договорі та Додаткових угодах до нього. Вартість майна за зберігання узгоджена сторонами підписанням Додаткових угод до договору, обов`язок сплати не залежить від фактичного підписання відповідачем актів виконаних робіт по договору, від чого він ухилився за спірний період. За період з січня 2023 року до лютого 2025 року у відповідача утворилась заборгованість в розмірі 574 921,83 грн (по 22 390,16 грн з ПДВ щомісячно). Саме на такий розмір щомісячної плати складено Акти виконаних робіт за спірний період, які відповідачем не були підписані без надання обґрунтованих зауважень. Наведене стало підставою для звернення з цим позовом. 

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції
7.1. Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 04.06.2026 для розгляду справи №925/969/25 визначено колегію суддів у складі: Малашенкової Т.М. (головуючої), Бенедисюка І.М., Булгакової І.В.

7.2. Верховний Суд ухвалою від 08.07.2026 відкрив касаційне провадження у справі №925/969/25 за касаційною скаргою Підприємства на підставі пунктів 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України.

7.3. Склад суду змінений відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.08.2026.

7.4. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.5. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій
8.1. Предметом касаційного перегляду у цій справі є рішення суду першої інстанції, яким позов задоволено, та постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за результатом перегляду рішення суду першої інстанції.

8.2. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, Верховний Суд виходить з того, що:
- зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності;

- касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) спірні питання виникли у подібних правовідносинах; (2) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду.

8.4. Що ж до визначення подібних правовідносин за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, то в силу приписів статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у пунктах 25, 26, 32 постанови від 12.10.2021 у справі №233/2021/19.

8.5. Щодо до того, що вважається правовим висновком Верховний Суд застосовує правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21.03.2024 у справі №191/4364/21, ухвалах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024 у справі №902/1076/24, від 09.08.2024 у справі №127/22428/21, постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2020 у справі №753/11009/19, від 27.07.2021 у справі №585/2836/16-ц, в яких означено, що висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або ряду норм), здійснене Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору.

8.6. Щодо питання застосування норми права та їх неврахування судами попередніх інстанцій, Верховний Суд застосовує висновки щодо тлумачення пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, які містяться, зокрема, в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.03.2026 у справі №916/5633/23, в якій, зокрема, означено таке:

- підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови; 

- неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі;

- для касаційного перегляду з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків у подібних правовідносинах.

8.7. Верховний Суд виходить також з того, що досліджуючи доцільність посилання на постанову Верховного Суду кожен правовий висновок Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: (1) чи є правовідносини подібними та (2) чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на відповідні законодавчі акти. У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а крізь призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

8.8. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц виснувала, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та надавати оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Верховного Суду у кожній конкретній справі.

8.9. Так, за доводами касаційної скарги, суд апеляційної інстанції не врахував висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у низці постанов Верховного Суду (див. пункт 4.1.1., 4.1.2. цієї постанови).

8.10. Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника, колегія суддів виходить з такого.

8.11. Щодо тверджень скаржника про застосування судом апеляційної інстанції статті частини четвертої статті 75 ГПК України без врахування висновків Верховного Суду (постанови від 19.12.2025 у справі №910/10365/15, від 18.08.2023 у справі №927/211/22, від 28.04.2023 у справі №904/5121/19), наведених у контексті незгоди відповідача із неврахуванням судом апеляційної інстанції преюдиційних обставин, встановлених у судових рішеннях у справі №925/827/23, Верховний Суд звертає увагу на таке.

8.12. Відповідно до частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

8.13. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 01.09.2020 у справі №907/29/19, від 16.11.2022 у справі №910/6355/20 та об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі №910/10365/15 вказали на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо.

8.14. Принцип «res judicata» передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків (див. постанову Верховного Суду від 28.04.2023 у справі №904/5121/19).

8.15. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду Верховний Суд у постанові від 18.08.2023 у справі №927/211/22 зазначила, що принцип юридичної визначеності передбачає повагу до принципу «res judicata» - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип передбачає, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

8.16. Верховний Суд у постанові від 10.12.2025 у справі №910/8912/25 зауважив, що поняття «res judicata» (правова визначеність) поширюється на ширше коло випадків, оскільки перешкоджає суду розглядати спір, якщо новий позов спрямований по суті на те, щоб переглянути вже ухвалене у іншій справі рішення, хоча при цьому можуть бути дещо змінені позовні вимоги, чи підстави позову, чи коло сторін.

8.17. У пункті 77 постанови від 19.02.2026 у справі № 914/1116/24(914/2626/23) Верховний Суд зазначив, що преюдиція (частина четверта статті 75 ГПК України) і правова визначеність (res judicata) є взаємопов`язаними гарантіями, але діють через конкретні процесуальні наслідки: преюдиція звільняє від доказування обставин, встановлених остаточним рішенням суду в іншій справі, за участю тих самих осіб або особи, щодо якої ці обставини встановлено (частина четверта статті 75 ГПК України); в свою чергу принцип правової визначеності забороняє «маскований» повторний розгляд і ревізію остаточно вирішеного спору, навіть якщо він поданий у формі іншого способу захисту.

8.18. З оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що проаналізувавши наведене у судових рішеннях у справі №925/827/23, суд апеляційної інстанції констатував, що у справі №925/827/23 та у справі, що розглядається різні підстави позову. Зокрема, у справі №925/827/23 суд відмовив у позові через те, що позивач просив стягнення на підставі договору, який суд визнав припиненим, а у справі, що розглядається позивач стверджує, що стягнення відбувається за фактичне зберігання. Період з лютого 2023 року до лютого 2025 року взагалі не був предметом розгляду у справі №925/827/23. Отже, преюдиція щодо відсутності боргу за цей новий період не може існувати. Водночас, колегія звернула увагу, що рішення у справі №925/827/23 встановило припинення строкового зобов`язання, але не припинило фактичних правовідносин зберігання, які тривають в силу закону (статей 941, 948 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Суд апеляційної інстанції також зазначив, що оскільки рішенням у справі №925/827/23 встановлено, що майно не було повернуто станом на 2024 рік, це є преюдиційним фактом, який підтверджує, що позивач продовжував надавати послуги зберігання (вимушено). Таким чином, встановлений попереднім судом факт «неповернення» є прямою підставою для нового позову про оплату за наступні періоди.

8.19. Тобто, суд апеляційної інстанції, при врахуванні обставин як преюдиційних, надав оцінку доводам скаржника у контексті посилань на справу №925/827/23. Жодної невідповідності між висновками (і діями) суду апеляційної інстанції у цій справі та висновками Верховного Суду, означених у пунктах 8.13.- 8.15. цієї постанови, немає. З огляду на викладене, Верховним Судом не встановлено неправильного застосування судом апеляційної інстанції положень частини четвертої статті 75 ГПК України.

8.20. Касаційний суд зазначає, що у цій справі (№925/969/25) та у справах №910/10365/15, №904/5121/19, №927/211/22, на постанови Верховного Суду яких Підприємство посилається у касаційній скарзі (щодо застосування частини четвертої статті 75 ГПК України при врахуванні обставин як преюдиційних), суди виходили з різних фактичних обставин, встановлених у кожній справі окремо на підставі доказів, наданих учасниками справи на підтвердження їхніх доводів, вимог та заперечень, та яким була надана оцінка судами згідно з вимогами процесуального закону, а тому вони не є релевантними до спірних правовідносин.

8.21. Також у касаційній скарзі Підприємство зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 05.04.2024 при розгляді справи №916/101/23, за приписами частини першої статті 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

8.21.1. Верховний Суд виходить з того, що у справі №916/101/23 предметом спору за первісним позовом були вимоги до зберігача повернути контейнери, які зберігаються у останнього за договором про надання послуг; за зустрічним позовом - вимоги до поклажодавця про стягнення вартості наданих послуг. 

8.21.2. Суд першої інстанції відмовив у задоволенні первісних позовних вимог, а зустрічний позов задовольнив. Суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції частково та задовольнив первісні позовні вимоги. Задовольняючи зустрічні позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про наявність у поклажодавця заборгованості у зазначеному розмірі з оплати послуг зберігання контейнерів. Суди попередніх інстанцій взяли до уваги ті обставини, що відповідач за зустрічним позовом факт отримання відповідних послуг зберігання контейнерів за договором не заперечував, будь-яких зауважень щодо якості, обсягу та ціни наданих послуг не заявляв, зокрема й у вигляді мотивованої письмової відмови від підписання акта надання послуг, на підставі чого суд першої та апеляційної інстанції дійшли висновку про фактичне надання відповідачем за первісним позовом послуг зберігання контейнерів на суму, зазначену в акті надання послуг. Водночас суд апеляційної інстанції, приймаючи нове рішення про задоволення первісних позовних вимог, дійшов висновку про недотримання відповідачем за первісним позовом вимог статті 594 ЦК України в частині негайного повідомлення про застосування права притримання, визнавши доведеним факт повідомлення відповідача за первісним позовом у листах про необхідність повернути контейнери. 

8.21.2. Об`єднана палата Касаційного господарського у складі Верховного Суду у постанові від 05.04.2024, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції, зокрема, зазначила, що суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини, які є підставою для задоволення первісних позовних вимог, а саме: порушення зберігачем вимог частини першої статті 953 ЦК України та умов пункту 3.2.12 Договору щодо обов`язку повернення спірних контейнерів на першу письмову вимогу позивача за первісним позовом, зробивши при цьому правильний висновок в частині вирішення спору по суті. Об`єднана палата також врахувала, що наявний в матеріалах справи лист від 08.02.2023 №08/02-23001 відповідача за первісним позовом, у якому останній повідомив позивача про застосування притримання контейнерів на підставі статті 594 ЦК України до повної оплати заборгованості за договором, досліджений та оцінений апеляційним судом як неналежний доказ негайного повідомлення боржника про притримання відповідно до вимог статті 595 ЦК України, та такий висновок заснований на практичному тлумаченні статей 595 та 953 ЦК України. При цьому в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції, встановивши факт неодноразового звернення позивача за первісним позовом з вимогою про повернення контейнерів, та правильно застосувавши норми права, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для притримання цих контейнерів з огляду на недотримання відповідачем за первісним позовом вимог частини першої статті 595 ЦК України щодо негайного повідомлення боржника про притримання. Отже, за висновком об`єднаної палати суд апеляційної інстанції правильно застосував положення статей 594, 595, 953 ЦК України до спірних правовідносин сторін.

8.22. Колегія суддів зазначає, що предметом спору у справі, що переглядається, є вимога зберігача до поклажодавця про стягнення вартості наданих послуг зберігання за договором. 

8.23. Верховний Суд виходить з того, що справа №916/101/23, на яку посилається скаржник, демонструє очевидну різноманітність обставин (підстав та чинників), які бралися судами до уваги та вплинули на рішення Верховного Суду, що ухвалене за наслідками перегляду оскаржуваних рішень судів попередніх інстанцій та, які не є схожими з обставинами, встановленими у справі, що переглядається, що вказує на неподібність правовідносин насамперед за предметом позову (зобов`язання повернути майно) та змістовим критерієм. В наведеній справі, об`єднана палата Верховного Суду сформувала висновки на підставі конкретних обставин, які встановлювалися господарськими судами під час дослідження питання щодо наявності або відсутності підстав для зобов`язання повернути майно та стягнення коштів за надані послуги зберігання. 

8.23.1. Колегія суддів зазначає, що об`єднана палата Верховного Суду дійсно сформувала правовий висновок щодо застосування статті 953 ЦК України. Втім, у контексті цієї конкретної справи, що переглядається, ключовим питанням є саме визначення правової природи договору, виходячи з його змісту. 

8.24. Отже, Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду (пункти 4.1.1.,4.1.2. цієї постанови) та, на які покликається скаржник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними з правовідносинами у справі №925/969/25.

8.25. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

8.26. Верховний Суд встановив необґрунтованість наявності підстави касаційного оскарження - пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України з огляду на відсутність подібності правовідносин, що є підставою для закриття касаційного провадження у справі №925/969/25 в цій частині.

8.27. Отже, підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, не підтвердилась.

8.28. Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України (див. пункт 4.2. цієї постанови), Верховний Суд виходить з такого.

8.29. Як установлено судами попередніх інстанцій, сторони уклали договір відповідального зберігання, у відповідності до умов якого Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання з 01.01.2020 до 31.12.2020 включно змонтоване та розташоване на території Зберігача майно - комплект законсервованого обладнання, а Зберігач, в свою чергу, зобов`язується повернути Поклажодавцеві у схоронності це майно.

8.30. За приписами частин першої та другої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

8.31. Статтею 938 ЦК України визначено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. 

8.32. Статтею 948 ЦК України встановлено обов`язок поклажодавця забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

8.33. Згідно з частиною третьою статті 946 ЦК України якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. 

8.34. Закінчення строку зберігання не позбавляє зберігача обов`язку зберігати річ надалі, оскільки, згідно зі статтею 949 ЦК України, зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, та у стані, якому вона була прийнята на зберігання, при цьому цей обов`язок не припиняється після закінчення строку договору зберігання.

8.35. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що правомірних підстав бути звільненим від обов`язку відшкодувати вартість спожитих послуг зі зберігання майна відповідач суду не надав, розрахунок з позивачем повністю не здійснив.

8.36. Суд апеляційної інстанції погодився з такими висновками суду першої інстанції, та зазначив, що припинення строку дії договору не звільняє відповідача від обов`язку оплачувати фактично надану послугу, оскільки майно продовжує займати площі та потребувати охорони, консервації та нагляду. Повернення такого майна фізично неможливе без участі поклажодавця (вивезення, спецтехніка, демонтаж). Якщо відповідач не забезпечив фізичне вивезення, він перебуває у стані прострочення кредитора. Позивач неодноразово (листи від 2023-2024) закликав відповідача з`явитися для підписання акта та організації вивезення. Вчинення дій з «надіслати заяву поштою» не є дією щодо - «забрати майно». Оскільки майно не вивезене, послуга зберігання надається фактично (де-факто). 

8.36.1. Колегія судді апеляційного суду також врахувала, що відповідач знає, що установка стоїть на станції позивача. Він не подав позову про «витребування майна з незаконного володіння» або «примус до повернення». Обставини справи свідчать про те, що відповідач свідомо залишає майно під охороною позивача, використовуючи його ресурси, і при цьому відмовляється платити, посилаючись на формальне припинення спірного договору. Зазначене, на думку суду апеляційної інстанції, є зловживанням правом з боку відповідача. Визнання договору припиненим не доводить, що зберігання стало безоплатним. Інакше це призвело б до безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача. 

8.36.2. Щодо посилань відповідача про те, що демонтаж спірного майна не передбачений, колегія суддів апеляційного суду зазначила, що встановлена установка є частиною інженерних мереж компресорної станції. Її відокремлення - це технічно складний процес. Позивач, як оператор критичної інфраструктури, не має права дозволяти стороннім особам просто «відкрутити і забрати» без дотримання норм безпеки. Узгодження технічних умов демонтажу - це вимога законодавства про охорону праці та промислову безпеку на об`єктах ГТС. Відповідач, ухиляючись від погодження цих умов, сам блокує повернення майна. 

8.37. Верховний Суд вважає висновки судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог передчасними з огляду на таке.

8.38. У контексті спірних правовідносин та з урахуванням встановлених судами попередніх інстанцій обставин, Суд також зазначає, що згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

8.39. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Такі засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

8.40. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.04.2019 у справі № 390/34/17 зроблено висновок, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини «venire contra factum proprium» знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

8.41. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

8.42. За статтею 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

8.43. Договором є домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). 

8.44. Отже, у розумінні положень цивільного законодавства договір спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто виникнення цивільного правовідношення, яке, у свою чергу, може включати певні права та обов`язки, виконання яких призводить до бажаного для сторін результату. Однак усі вони (права та обов`язки) не можуть охоплюватися предметом договору, оскільки можуть стосуватися як різноманітних умов договору, так і бути наслідком укладення договору, який є підставою їх виникнення. При цьому значення предмета договору може набувати основна дія (дії), що вчинятиметься сторонами і забезпечить досягнення мети договору.

8.45. Згідно зі статями 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

8.46. Верховний Суд від 23.05.2018 у справі №537/4905/15-ц зазначив, як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

8.47. Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

8.48. Згідно з частиною четвертою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання чи не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

8.49. Верховний Суд неодноразово висновував, що принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07.12.2022 у справі №910/11949/21).

8.50. У постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі №355/385/17 зазначено, що тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати.

8.51. Отже, розглядаючи спір, господарський суд перш за все має встановити правову природу договору з урахуванням якої визначити зміст спірних правовідносин, їх нормативне регулювання з наступним встановленням обсягу прав та обов`язків, моменту виникнення зобов`язання.

8.52. Верховний Суд виходить з того, що згідно з частиною першою статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього ж Кодексу.

8.53. Підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами щодо його змісту, невизначеність і незрозумілість буквального значення слів, понять і термінів у тексті всієї угоди або її частини, що не дає змогу з`ясувати дійсний зміст угоди або її частини, а волевиявлення сторони правочину не дозволяє однозначно встановити її намір. У той же час тлумачення не може створювати нові умови договору, а виключно роз`яснює існуючі умови угоди. Тобто суд може постановити рішення про тлумачення змісту договору без зміни його умов. Оскільки метою тлумачення правочину є з`ясування змісту його окремих частин, який складають права та обов`язки сторін, то тлумачення потрібно розуміти як спосіб виконання сторонами умов правочину.

8.54. З огляду на викладене тлумаченню підлягає зміст угоди або її частина у способи, встановлені статтею 213 ЦК України, тобто тлумаченням правочину є встановлення (з`ясування) його змісту відповідно до волевиявлення сторін при його укладенні, усунення незрозумілостей та суперечностей у трактуванні його положень ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №500/5194/16).

8.55. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц зазначив, що у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначені загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення.

8.56. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів.

8.57. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні.

8.58. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення.

8.59. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18.04.2018 у справі №753/11000/14-ц вказав, що якщо такі правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови договору, потрібно застосовувати тлумачення contra proferentem.

8.60. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party).

8.61. Правова природа договору визначається з огляду на його зміст. Тому, оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їхніх дій, так і певних правових наслідків. Такі ж висновки викладені в постановах Верховного Суду від 12.11.2024 у справі №927/784/23, від 21.05.2024 у справі №914/4127/21, від 16.01.2024 у справі №918/86/22.

8.62. Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 15.06.2021 у справі №904/5726/19 такого змісту:

« 6.56. У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

6.57. Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більше того, з огляду на положення ГПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах».

8.63. Велика Палата Верховного Суду у постанові 12.10.2021 у справі №910/17324/19 виснувала таке:

« 32. Згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами їхніх спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні нормативні приписи [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2019 року у справі №265/6582/16-ц (пункт 44), від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц (пункт 83), від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43), від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 101), від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 84), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 8.1)].

33. Зазначення позивачем конкретних приписів для обґрунтування позову не є визначальним для вирішення судом питання про те, які приписи слід застосувати, вирішуючи спір [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 85)]. З`ясувавши під час розгляду справи, що позивач або інший учасник справи для обґрунтування вимог або заперечень вказує інші нормативні приписи, ніж ті, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює юридичну кваліфікацію останніх і застосовує для ухвалення рішення ті нормативні приписи, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (пункт 7.43) та від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (пункт 85)].

34. Саме суд має обов`язок здійснити юридичну кваліфікацію відносин сторін, виходячи зі встановлених під час розгляду справи фактів, і визначити, який припис треба застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є спірні відносини, не є зміною підстави позову (обставин, якими обґрунтований позов) та обраного позивачем способу захисту (предмета позову) [див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (пункт 86)]».

8.64. Суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували.

8.65. Ураховуючи вищенаведене, Верховний Суд виходить з того, у вирішенні цього спору, з огляду на предмет і підстави позову, а також обставини, які входять до предмета доказування у вирішенні такого спору, судам, насамперед у цій конкретній справі, необхідно було з`ясувати правову природу договору, надати правову оцінку його предмету, умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків, з`ясувати фактичний характер спірних правовідносин, які склались між сторонами, з`ясувати дійсні наміри сторін спору при укладенні договору щодо визначення умов виконання зобов`язань обома сторонами цього договору наслідків, застосувати відповідні норми права.

8.66. Суди попередніх інстанцій в тому числі не з`ясували чи функціонує спірне майно, передане зберігання за договором, чи використовується це майно у господарській діяльності сторін та на якій правовій підставі; хто відповідно до чинного законодавства має право здійснювати демонтаж спірного майна з огляду на його на функціональне призначення, та/або фактичне використання. 

8.67. З огляду на нормативно-правове регулювання спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що встановлення вказаних обставин є визначальним для правильного вирішення спору у цій справі.

8.68. Проте наведені обставини судами попередніх інстанцій не досліджені.

8.69. Таким чином, суди попередніх інстанцій допустили неправильне застосування вказаних у цьому розділі постанови норм матеріального права, що є вагомим, ключовим та першочерговим, та залишили поза увагою положення статей 86, 73-79, 236, 237 ГПК України щодо обов`язку, визначеного процесуальним законом, стосовно повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Отже, доводи касаційної скарги Підприємства в цій частині знайшли своє часткове підтвердження. 

8.70. З огляду на те, що суди попередніх інстанцій не встановили всіх обставин, що є визначальними і ключовими у цій справі, вирішення питання про стягнення пені, інфляційних втрат та відсотків річних знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, оскільки Верховний Суд в силу імперативних положень частини другої статті 300 ГПК України позбавлений права самостійно досліджувати, перевіряти та переоцінювати докази, самостійно встановлювати по-новому фактичні обставини справи, певні факти або їх відсутність. 

8.71. Верховний Суд вважає не прийнятними доводи, викладені Товариством у відзиві на касаційну скаргу, з огляду на вказані вище міркування Верховного Суду, наведені у цій постанові.

8.72. З огляду на те, що спочатку суд першої інстанції, а потім і суд апеляційної інстанції, неправильно застосували норми матеріального права, зазначені у цій постанові та порушили норми процесуального права (статті 73-79, 86, 236 ГПК України), що мало своїм наслідком не встановлення обставин, на підставі наданих сторонами доказів, що є визначальними, вагомими, ключовими і першочерговим у цій справі у вирішенні цього спору, ураховуючи доводи касаційної скарги, які є нерозривними у їх сукупності, межі розгляду справи судом касаційної інстанції, імперативно визначені статтею 300 ГПК України, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду першої інстанції.

8.73. Враховуючи спірний характер правовідносин сторін, наведена міра обґрунтування цього судового рішення є достатньою у світлі конкретних обставин справи, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

8.74. Учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
9.1. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

9.2. Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій, в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України.

9.3. Доводи скаржника про порушення судами попередніх інстанцій норм права при прийнятті оскаржуваних судових рішень за результатами перегляду справи в касаційному порядку, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, частково знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, які викладені у розділі 8 цієї постанови.

9.4. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.5. В силу приписів частини четвертої статті 310 ГПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

9.6. Ураховуючи, що спочатку суд першої інстанції порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, а суд апеляційної інстанції не усунув вказані порушення, то за таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.7. Під час нового розгляду суду слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити спір відповідно до закону.

10. Судові витрати
10.1. Розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги, відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, та новий розподіл судових витрат не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує рішення судів попередніх інстанцій та передає справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому за результатами нового розгляду має бути вирішено й питання, зокрема, щодо розподілу судового збору.

Керуючись статтями 129, 296, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційне провадження за касаційною скаргою Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Уманський тепличний комбінат» на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №925/969/25, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, закрити.

2. Касаційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Уманський тепличний комбінат» на рішення Господарського суду Черкаської області від 01.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №925/969/25, з підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, задовольнити частково.

3. Рішення Господарського суду Черкаської області від 01.10.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №925/969/25 скасувати.

4. Справу №925/969/25 передати на новий розгляд до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя Т. Малашенкова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов