Справа №173/1191/26 
Провадження №2/173/1405/2026 

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2026 р. | м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Островерхової А.В., за участю секретаря судового засідання Прокоф`євої Н.Л., розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: СТОВ «Дніпро-Н», про визнання права власності на частини земельної ділянки за набувальною давністю,
ВСТАНОВИВ:
До Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: СТОВ «Дніпро-Н», про визнання права власності на частини земельної ділянки за набувальною давністю.
В обґрунтування позову зазначає, що має у власності частини земельної ділянки, яка знаходиться на території селища Пушкарівка, Кам`янського району, Дніпропетровської області, яку у власність набула за заповітом після смерті своєї свекрухи ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Іншу частину земельної ділянки померла заповіла своєму синові ОСОБА_2 , який є громадянином Російської Федерації, де й проживає.
Весь час з моменту смерті свекрухи земельною ділянкою користується позивач, оскільки ОСОБА_2 не прийняв у власність майно, залишене йому матір`ю за заповітом.
У зв`язку з наведеним позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на частини земельної ділянки з кадастровим номером 1221087700:01:031:0225 для ведення сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території селища Пушкарівка, Кам`янського району, Дніпропетровської області.
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2026 рокувідкрито провадження по справі за правилами загального провадження з викликом сторін у підготовче засідання та витребувано у Верхньодніпровської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2026 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
В судове засідання повідомлений належним чином позивачка не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягала, поти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, зокрема, шляхом неодноразового розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Представник третьої особи, повідомлений належним чином в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника.
За приписами ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі не надання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до вимог ст. 190, 272 ЦПК України, відповідач є таким, що належним чином повідомлений про розгляд цієї цивільної справи та про свої процесуальні права та обов`язки, однак правом на подання відзиву, будь-якої письмової заяви або клопотання не скористався.
За приписами ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2026 року постановлено розгляд справи проводити у заочному порядку.
Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, розглянувши подані заяви і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зазначає наступне.
Судом встановлено, що 20 квітня 2000 року головою Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області видано сертифікат на право на земельну частку (пай) члену колективного сільськогосподарського підприємства КСП «Дніпро» ОСОБА_3 , на підставі рішення Верхньодніпровської районної державної адміністрації від 27 березня 1997 року № 222-р., що підтверджується копією відповідного сертифікату.
05 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Дніпро-Н» укладено Договір оренди земельної ділянки, предметом якого є земельна ділянка загальною площею 9,31 га, розташована на території селища Пушкарівка, Дніпропетровської області.
Відповідно до п. 2 вказаного договору, останній укладено строком на 10 років.
Також до матеріалів справи долучено Акт Прийому-передачі земельної ділянки в оренду та Додаткову угоду від 15 серпня 2016 року щодо зміни розміру орендної плати. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .
Земельна ділянка, розташована на території селища Пушкарівка, Кам`янського району, Дніпропетровської області, належала ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП № 036441, виданого Верхньодніпровською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 25 грудня 2003 року на підставі розпорядження голови Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області № 403-р від 05.12.2003 року, про що свідчить копія відповідного Державного акту та свідоцтва про право на спадщину за заповітом, з якої вбачається також, що ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по частині земельної ділянки, розташованої на території селища Пушкарівка, Кам`янського району, Дніпропетровської області, про що видано свідоцтво ОСОБА_1 .
Право власності ОСОБА_1 на частини земельної ділянки загальною площею 9.31 га, з кадастровим номером 1221087700:01:031:0225, розташованої на території селища Пушкарівка, Кам`янського району, Дніпропетровської області підтверджується копією інформаційної довідки № 67122284 від 01 вересня 2016 року.
З копії Заповіту, долученого до матеріалів спадкової справи, посвідченого секретарем Пушкарівської сільської ради Верхньодніпровського району, Дніпропетровської області, вбачається, що ОСОБА_3 заповіла все майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося ОСОБА_2 тв. ОСОБА_1 в рівних частинах кожному.
Інший спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, що підтверджується копією паспорта громадянина РФ, виданого відділом внутрішніх справ м. Каменськ-Шахтинського Ростовської області 11 серпня 2005 року.
Матеріали спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_3 містять заяву ОСОБА_2 , завірену нотаріусом міста Каменськ-Шахтинського Ростовської області від 23 серпня 2010 року, якою останній спадщину, з чого б вона не складалася та де б не знаходилася, приймає та просить видати свідоцтво про право на спадщину.
Правовідносини, яким відповідають встановлені фактичні обставини, врегульовані загальними нормами Цивільного кодексу України щодо права власності.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією висловленою в п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3 ст. 344 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 вказано, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
У подальшому ця правова позиція була неодноразово підтверджена та розвинута Верховним Судом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 зазначила, зокрема: правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме:
- наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт;
- законність об`єкта володіння;
- добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння;
- сплив установлених строків володіння;
- відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю;
- для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація) (п. 43);
- аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків;
- при вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом;
- володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном;
- крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього (п. 46);
- звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю;
- підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність;
- наявність у володільця певного юридичного титулу, володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник;
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (п.п. 47, 55);
- якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном (п. 48);
- відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння;
- при цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння;
- володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник (п. 50);
- давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим; тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи; для нерухомого майна такий строк складає десять років (п. 52);
- набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності (п. 54).
Аналогічні правові позиції Верховний Суд висловив і в ряді інших своїх судових рішень, а в постанові від 28.04.2020 у справі № 552/1354/18 вказав також на те, що: 
- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;
- позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.08.2018 у справі № 201/12550/16-ц).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач завжди знала, хто є власником спірної земельної ділянки, та сама посилалася на неприйняття відповідачем земельної ділянки у власність у порядку спадкування. Водночас саме по собі неоформлення відповідачем права власності на земельну ділянку не може свідчити про неприйняття ним спадщини.
Так, на відміну від подання заяви про прийняття спадщини, оформлення та отримання свідоцтва про право на спадщину не обмежується встановленим законом строком. Отже, відсутність у відповідача на певний момент свідоцтва про право на спадщину або державної реєстрації права власності на земельну ділянку не означає, що відповідач не прийняв спадщину та не набув відповідного права.
Таким чином, обставина, на яку посилається позивач, а саме відсутність оформленого права власності на земельну ділянку, не може ототожнюватися з неприйняттям спадщини. Прийняття спадщини та подальше оформлення спадкових прав є різними за своєю правовою природою юридичними фактами, а тому саме по собі тривале неоформлення спадкового майна не припиняє права спадкоємця на нього та не свідчить про відмову від спадщини.
Разом з тим, позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, знала про те, що власником іншої 1/2 частини земельної ділянки є ОСОБА_2 . Зазначені обставини свідчать про те, що позивач: усвідомлювала відсутність у неї правових підстав для набуття права власності на інші 1/2 частини земельної ділянки; не могла об`єктивно перебувати у переконанні, що володіє останньою правомірно як власник.
Крім того матеріали спадкової справи містять довіреність, посвідчену нотаріусом міста Каменськ-Шахтинського Ростовської області від 12 листопада 2010 року, якою ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 прийняти від його імені спадщину та вести спадкову справу про передачу йому спадкового майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , з чого б вона не складалася та де б не знаходилась, а також бути його представником у всім компетентних органах, підприємствах та установах на території України.
Суд зазначає, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд зазначає, що факт тривалого користування земельною ділянкою, а також відсутність інших осіб, які б заявляли свої права на спірну земельну ділянку, самі по собі не є підставами для застосування набувальної давності за відсутності добросовісності володіння.
Таким чином, володіння позивача не відповідає критерію добросовісності, оскільки вона знала або повинна була знати про неправомірність набуття права власності на спірну частину земельної ділянки, що виключає можливість застосування статті 344 ЦК України та є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати залишаються за позивачем. 
Керуючись статтями 13, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
У позовних вимогах  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: СТОВ «Дніпро-Н», про визнання права власності на частини земельної ділянки за набувальною давністю – відмовити.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача ОСОБА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Відомості про учасників справи згідно З п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 );
Третя особа: СТОВ «Дніпро-Н» (Дніпропетровська область, Кам`янський район, с. Пушкарівка, вул. В. Ілляшевської, 28).
Суддя          А.В. Островерхова