ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
14.07.2026	Справа № 910/5118/26	

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Ломаки В.С., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Горинь Авто”
до Приватного підприємства “Інженерно-виробничий центр “Вектор” 
про стягнення 66 511,47 грн.,

Без виклику (повідомлення) представників сторін.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
Товариство з обмеженою відповідальністю “Горинь Авто” (далі – позивач, Товариство) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Приватного підприємства “Інженерно-виробничий центр “Вектор” (далі – відповідач, Центр) грошових коштів у загальному розмірі 66 511,47 грн., з яких: 66 360,00 грн. – заборгованість за укладеним між сторонами 01.04.2024 року договором на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу № 04/2024-49, а також 151,47 грн. – 3 % річних.
Ухвалою від 04.05.2026 року господарський суд міста Києва відкрив провадження у справі № 910/5118/26 та вирішив здійснювати її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) представників сторін.
07.05.2026 року через систему “Електронний суд” надійшов відзив Центру від 07.05.2026 року на позовну заяву, в якому останній заперечив проти задоволення вимог Товариства з огляду на відсутність у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження виникнення у відповідача заборгованості перед позивачем у розмірі, зокрема, 30 240,00 грн., тоді як решта заявленого до стягнення боргу в сумі 36 120,00 грн. згідно з наданим самим позивачем актом звірки взаємних розрахунків між сторонами була повністю погашена Центром 25.11.2024 року. За таких обставин, відповідач вказав про відсутність правових підстав для стягнення з нього як основної суми боргу в розмірі 66 360,00 грн., так і нарахованих Товариством 3 % річних у розмірі 151,47 грн.
Інших клопотань чи заяв, у тому числі по суті справи, від сторін до суду не надходило.
Частиною 2 статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення (частина 8 статті 252 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно з частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:
01.04.2024 року між Центром (замовник) та Товариством (перевізник) був укладений договір на надання послуг з організації перевезень пасажирів та їх багажу № 04/2024-49 (далі – Договір), за умовами якого перевізник зобов`язався надати замовнику послуги перевезення пасажирів та їх багажу автомобільним транспортом за певним маршрутом та графіком, а замовник зобов`язався прийняти та оплатити належним чином надані послуги.
Вказаний правочин, а також Додаток № 1 до нього, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені відбитками печаток цих суб`єктів господарювання.
Пунктом 2.1.5 Договору на перевізника покладено обов`язок надати замовнику після надання послуг акт про надані послуги і рахунок на оплату послуг.
За умовами пункту 2.2.1 Договору замовник зобов`язаний своєчасно проводити оплату наданих перевізником послуг.
Згідно з пунктами 3.1, 3.2 цієї угоди оплата наданих за цим Договором послуг здійснюється замовником у безготівковій формі в національній валюті України – гривні, шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок перевізника. Вартість послуг зазначається в Додатку № 1 до цього Договору.
У Додатку № 1 до Договору його сторони встановили маршрут перевезення: м. Стрий – с. Жулин – м. Стрий, а також погодили, що вартість послуг перевізника становить 700,00 грн. без ПДВ.
Відповідно до пункту 3.3 Договору оплата послуг здійснюється замовником 2 рази на місяць 5 та 20 числа кожного місяця, за умови підписання сторонами акта здачі-приймання наданих послуг та отримання рахунку на оплату. Замовник підписує наданий перевізником акта здачі-приймання наданих послуг за звітний період (2 тижні) протягом 3 (трьох) робочих днів з початку наступного звітного періоду, або надає мотивовану відмову від його підписання.
За змістом пункту 8.1 Договору останній вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін і діє протягом 1 (одного) місяця, але в будь-якому випадку до виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Якщо за три робочі дні до дати закінчення першого місяця терміну дії цього Договору жодна зі сторін не повідомить іншу сторону в письмовому вигляді про його розірвання, термін дії Договору автоматично продовжується ще на 2 місяці на тих же умовах.
Обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, позивач вказував, що всупереч умовам Договору Центр неналежним чином виконував покладені на нього зобов`язання з оплати наданих Товариством послуг з перевезення пасажирів та їх багажу автомобільним транспортом, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у розмірі 66 360,00 грн., а також виникли правові підстави для нарахування 3 % річних в загальній сумі 151,47 грн.
З урахуванням вищевикладеного, Товариство для захисту своїх прав та законних інтересів вирішило звернутися до господарського суду міста Києва з даним позовом про примусове стягнення з Центру вищенаведених сум грошових коштів.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.
Відповідно до частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
В силу положень статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з положеннями статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення.
Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Частиною 1 статті 910 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.
За частиною 1 статті 916 Цивільного кодексу України за перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти стягується провізна плата у розмірі, що визначається за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом або іншими нормативно-правовими актами. Якщо розмір провізної плати не визначений, стягується розумна плата.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 193 Господарського кодексу України (тут і далі чинного на час виникнення спірних правовідносин) суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.
Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Як було зазначено вище, обґрунтовуючи пред`явлені у даній справі вимоги, Товариство посилалося на те, що всупереч умовам Договору Центр неналежним чином виконував покладені на нього зобов`язання з оплати наданих позивачем послуг з перевезення пасажирів та їх багажу автомобільним транспортом, внаслідок чого за відповідачем утворилась заборгованість у загальному розмірі 66 360,00 грн.
На підтвердження означених обставин позивач надав суду копію підписаного між сторонами та скріпленого відбитками їх печаток акту надання послуг від 01.10.2024 року № 514 на суму 36 120,00 грн., а також акту звірки взаємних розрахунків між наведеними контрагентами за період з 01.03.2023 року по 02.03.2026 року.
Разом із тим, суд зауважує, що відповідно до статті 1 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” господарська операція – це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ – це документ, який містить відомості про господарську операцію.
Згідно з частинами 1, 2 статті 9 Закону України “Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні” підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
У постанові від 16.03.2021 року в справі № 580/2490/19 Верховний Суд зазначив, що однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції. Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. 
За вказаних обставин, факт здійснення господарської операції, а саме поставка товару відповідачу, повинна підтверджуватися належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами.
Позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку, підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу пред`явлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на господарський суд.
Аналогічний за змістом висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28.03.2023 року в справі № 916/2492/21.
З огляду на викладене, суд зауважує, що на підтвердження наявності заборгованості Центру за Договором у загальному розмірі 66 360,00 грн. Товариство надало суду лише копію підписаного між сторонами та скріпленого відбитками їх печаток акту надання послуг від 01.10.2024 року № 514 на суму 36 120,00 грн., а також акту звірки взаємних розрахунків між наведеними контрагентами за період з 01.03.2023 року по 02.03.2026 року.
Проте, жодних належних та допустимих доказів, у тому числі первинних документів, на підтвердження факту реальності господарських операцій з надання позивачем Центру послуг з перевезення пасажирів та їх багажу автомобільним транспортом на суму 30 240,00 грн. (66 360,00 грн. - 36 120,00 грн.), а також і наявності заборгованості відповідача у вищенаведеному розмірі на час звернення Товариства до суду з даним позовом, позивачем надано суду не було.
Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 21.12.2020 року в справі № 916/499/20 звернув увагу на те, що акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, лише за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб. Як правило, акти звірок розрахунків (чи заборгованості) складаються та підписуються бухгалтерами контрагентів і підтверджують остаточні розрахунки сторін на певну дату.
Підписання акту звірки, в якому зазначено розмір заборгованості, уповноваженою особою боржника, та підтвердження наявності такого боргу первинними документами свідчить про визнання боржником такого боргу.
Отже, акт звірки взаєморозрахунків сам по собі не є первинним документом та, може бути належним доказом на підтвердження наявності заборгованості, лише за наявності первинних документів.
Більше того, зі змісту наданого Товариством акту звірки взаємних розрахунків сторін за період з 01.03.2023 року по 02.03.2026 року вбачається, що Центр 25.06.2024 року погасив наявну в нього перед Товариством заборгованість у розмірі 30 240,00 грн., яка виникла на підставі актів від 30.04.2024 року № 144 на суму 16 800,00 грн. та від 31.05.2024 року № 245 на суму 13 440,00 грн. (оригінали чи належним чином засвідчені копії яких у матеріалах справи відсутні). 
Слід також зазначити, що відповідно до інформації, викладеної в наданому позивачем акті звірки взаємних розрахунків, Центр 25.11.2024 року погасив і наявну в нього перед Товариством заборгованість у розмірі 36 120,00 грн., яка виникла на підставі акту надання послуг від 01.10.2024 року № 514 на суму 36 120,00 грн.
Такі погашення за змістом наведеного акту звірки взаємних розрахунків відбулися задовго до звернення Товариства до суду з означеним позовом, а заборгованість Центру перед позивачем станом на 02.03.2026 року була відсутня.
Пунктом 2 частини 1 статті 231 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
Закриття провадження у справі – це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.
Господарський суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, зокрема у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.
Закриття провадження у справі на підставі зазначеної норми Господарського процесуального кодексу України можливе також у разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до відкриття провадження у справі, то зазначена обставина зумовлює відмову в позові, а не закриття провадження у справі.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року в справі № 13/51-04 (провадження № 12-67гс19).
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування – спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: “баланс імовірностей” (balance of probabilities) або “перевага доказів” (preponderance of the evidence); “наявність чітких та переконливих доказів” (clear and convincing evidence); “поза розумним сумнівом” (beyond reasonable doubt).
Законом України від 20.09.2019 року № 132-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” 17.10.2019 року, зокрема внесено зміни до Господарського процесуального кодексу України та змінено назву статті 79 Господарського процесуального кодексу України з “Достатність доказів” на нову – “Вірогідність доказів” та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування “вірогідності доказів”.
Стандарт доказування “вірогідності доказів”, на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року в справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі “Дж. К. та Інші проти Швеції” (“J.K. AND OTHERS v. SWEDEN”) ЄСПЛ наголошує, що “у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом (“beyond reasonable doubt”). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням “балансу вірогідностей”. … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри”.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
У пунктах 1-3 частини першої статті 237 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Суд зауважує, що принцип “процесуальної рівності сторін” передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27.10.1993 у справі “DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS”).
Беручи до уваги надані сторонами пояснення та докази в сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача 66 360,00 грн. основного боргу та відсутність правових підстав для їх задоволення з огляду на недоведеність Товариством належними та допустимими доказами існування вказаної суми боргу Центру перед позивачем на час звернення останнього до суду з даним позовом та відкриття провадження у справі № 910/5118/26.
Крім того, у пред`явленому позові Товариство просило суд стягнути з відповідача 151,47 грн. 3 % річних, нарахованих у період з 06.05.2024 року по 25.11.2024 року, з яких: 70,23 грн. – 3 % річних, нараховані у період з 06.05.2024 року по 25.06.2024 року на суму боргу в розмірі 16 800,00 грн., 22,03 грн. – 3 % річних, нараховані у період з 06.06.2024 року по 25.06.2024 року на суму боргу в розмірі 13 440,00 грн., 59,21 грн. – 3 % річних, нараховані у період з 06.11.2024 року по 25.11.2024 року на суму боргу в розмірі 36 120,00 грн. 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, законом установлено обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У той же час, враховуючи відсутність підстав для стягнення з Центру на користь Товариства основного боргу в загальному розмірі 30 240,00 грн. з огляду на неподання позивачем належних та допустимих доказів, у тому числі первинних документів, на підтвердження факту реальності господарських операцій з надання позивачем Центру послуг з перевезення пасажирів та їх багажу автомобільним транспортом на вказану суму, не підлягають задоволенню й похідні вимоги позивача у справі про стягнення з відповідача 92,26 грн. 3 % річних, нарахованих на вказану суму заборгованості (70,23 грн. – 3 % річних, нарахованих у період з 06.05.2024 року по 25.06.2024 року на суму боргу в розмірі 16 800,00 грн. та 22,03 грн. – 3 % річних, нарахованих у період з 06.06.2024 року по 25.06.2024 року на суму боргу в розмірі 13 440,00 грн.).
Щодо решти вимог Товариства про стягнення з Центру 59,21 грн. 3 % річних, нарахованих у період з 06.11.2024 року по 25.11.2024 року на суму боргу в розмірі 36 120,00 грн. (що становить вартість послуг, вказану в наданому позивачем акті від 01.10.2024 року № 514, підписаному обома сторонами), суд зазначає таке.
Згідно з частиною 2 статті 252 Цивільного кодексу України термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною 5 статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Відповідно до частини 1 статті 255 Цивільного кодексу України, якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку.
Правовий аналіз вказаних норм матеріального права свідчить про те, що проценти річні можуть бути нараховані лише за кожен повний день прострочення виконання зобов`язання, а день фактичної оплати товару (послуг) не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення наведених сум.
Проте, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що нарахування 3 % річних було здійснено останнім всупереч вимог частини 5 статті 254 Цивільного кодексу України та із допущенням методологічної помилки при визначенні кінцевої дати періоду прострочення та кількості днів за відповідний періоди прострочення (без урахування дати здійсненої відповідачем оплати), що призвело до заявлення вищевказаної суми 3 % річних у завищеному розмірі.
Зважаючи на викладене, враховуючи вказану позивачем початкову дату періоду нарахування (06.11.2024 року), а також беручи до уваги відомості про погашення Центром 25.11.2024 року суми боргу в розмірі 36 120,00 грн., обґрунтованою сумою, що підлягає стягненню з відповідача на користь Товариства, за розрахунком суду, є 3 % річних у розмірі 56,25 грн., нараховані на суму основного боргу за актом надання послуг від 01.10.2024 року № 514 у розмірі 36 120,00 грн. у період з 06.11.2024 року по 24.11.2024 року.
За таких обставин, стягненню з відповідача на користь Товариства підлягають 3 % річних у розмірі 56,25 грн., тоді як у задоволенні вимог позивача про стягнення з Центру 95,22 грн. цих компенсаційних виплат слід відмовити.
Згідно з частиною 2 статті 13 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.
Відповідно до частини 1 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.
Враховуючи вищенаведені обставини та наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, позовні вимоги Товариства підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 2, 13, 73, 74, 76-80, 86, 129, 232, 233, 236-238, 240, 241, 252 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Приватного підприємства “Інженерно-виробничий центр “Вектор” (03143, місто Київ, вулиця Академіка Заболотного, будинок 150-Г, офіс 309; код ЄДРПОУ 37131764) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Горинь Авто” (35809, Рівненська область, Рівненський район, село Вельбівно, вулиця Залучанська Нова, будинок 17; код ЄДРПОУ 44934056) 56 (п`ятдесят шість) грн. 25 коп. 3 % річних та 2 (дві) грн. 81 коп. витрат по сплаті судового збору.
3. Видати наказ після набрання рішенням суду законної сили.
4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
5. Відповідно до статті 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
6. Згідно з частиною 1 статті 256 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 14.07.2026 року. 

Суддя В.С. Ломака