справа № 619/3488/26
провадження № 2/619/2117/26

Рішення
іменем України

02 вересня 2026 року,  
м. Дергачі,
Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Міщенко О.О., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 619/3488/26, 
ім`я (найменування) сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», 
відповідач:  ОСОБА_1 , 
вимоги позивача: про стягнення заборгованості,
представниця позивача: Какун А.С.

Стислий виклад позиції позивача та заперечення відповідача.
ТОВ «ФК «ЄАПБ» у системі «Електронний суд» 26.05.2026 звернулося до суду з позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №102163418 у розмірі 18820,24 грн. У обґрунтування позову зазначено, що 31 жовтня 2025 між ТОВ «МІЛОАН» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №102163418. 24 лютого 2026 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 24022026. ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ « ФК « ЄАПБ» за кредитним договором № 102163418 в розмірі 18820,24 грн, з яких: 6818,20 грн – сума заборгованості за основним зобов`язанням; 2894,04 грн – сума заборгованості по процентам за користування кредитом; 3108,00 грн – сума заборгованості по комісії за обслуговування кредиту; 6000,00 грн – сума заборгованості за неустойкою (штраф, пеня).
Відповідачем надано відзив на позовну заяву, у якій він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на недоведеність позивачем факту виникнення заборгованості, її розміру та набуття ним права вимоги до відповідача. Щодо переходу права вимоги відповідач зазначає, що позивач не надав достатніх доказів фактичного набуття права вимоги за спірним кредитним договором. Надані витяги з реєстрів боржників не містять повної інформації про обсяг та зміст переданих прав, розмір і підстави виникнення заборгованості, а окремі документи не містять підписів сторін, що не дозволяє достовірно встановити їх походження та належність до відповідного реєстру. Також відсутні докази оплати позивачем первісному кредитору за відступлене право вимоги. Отже, не підтверджено, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача саме у заявленому розмірі. Відповідач також заперечує факт укладення кредитного договору від 31.10.2025 № 102163418 з ТОВ «МІЛОАН» на умовах, зазначених позивачем. Позивач надав лише паперову копію договору та стверджує, що він був підписаний із використанням одноразового ідентифікатора. Водночас відсутні належні докази того, що такий ідентифікатор був направлений саме відповідачу, що відповідний номер телефону належав йому, а також що саме відповідач здійснив необхідні дії для укладення договору. Не підтверджено також реєстрацію відповідача в інформаційній системі кредитодавця, подання ним заявки на отримання кредиту, ознайомлення з конкретною редакцією договору та погодження його процентних ставок, комісій, штрафних санкцій та інших умов. У матеріалах справи відсутній оригінал електронного договору та технічні дані, які дозволили б перевірити справжність, цілісність і незмінність документа та встановити особу, яка його підписала. У зв`язку з цим відповідач просить витребувати оригінал електронного договору з усіма додатками та даними щодо його підписання, а у разі їх ненадання не враховувати подану паперову копію як належний доказ укладення договору. Щодо неустойки відповідач зазначає, що позивач безпідставно включив до заборгованості 6000,00 грн штрафних санкцій, нарахованих за період дії воєнного стану. Крім того, позивач не надав детального та зрозумілого розрахунку неустойки із зазначенням ставки, періоду, суми заборгованості та порядку її нарахування. Також не доведено, що відповідач взагалі погоджував відповідні штрафні умови. Щодо комісії відповідач заперечує проти стягнення 3108,00 грн, оскільки позивач не зазначив, за яку саме послугу вона нарахована та не довів фактичного надання відповідачу будь-яких додаткових послуг. На думку відповідача, комісія фактично є платою за дії кредитодавця з обслуговування та управління кредитом, які здійснюються у його власних інтересах і не можуть покладатися на споживача як окрема платна послуга. Щодо факту отримання кредитних коштів відповідач зазначає, що позивач не надав жодного належного документа, який підтверджував би фактичне перерахування йому коштів. Наданий розрахунок заборгованості є одностороннім документом, складеним самим позивачем, та не підтверджує факт видачі кредиту, його розмір, дату перерахування чи рух коштів. Відсутні банківські виписки, платіжні документи, квитанції або інші первинні документи, які б підтверджували отримання відповідачем кредиту. Крім того, наданий позивачем розрахунок не містить детальної методики нарахування заборгованості, у зв`язку з чим неможливо перевірити правильність визначення суми тіла кредиту, процентів та неустойки. Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами факт укладення відповідачем кредитного договору саме на умовах, зазначених у позові, факт отримання кредитних коштів, погодження процентів, комісій та штрафних санкцій, правильність розрахунку заборгованості, а також факт переходу до нього права вимоги у заявленому розмірі.
Представницею позивача до суду надано відповідь на відзив, у якому вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що доводи відповідача є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами. Позивач зазначає, що право вимоги за кредитним договором було належним чином передано йому первісним кредитором, а наданий витяг із реєстру боржників містить необхідні відомості щодо відповідача. Кредитний договір було укладено в електронній формі та підтверджено одноразовим ідентифікатором, при цьому відповідач погодився з його умовами та отримав кредитні кошти. Позивач вказує, що відповідач не надав доказів непідписання договору, неотримання коштів, неналежності зазначеного в договорі рахунку або неправильності розрахунку заборгованості. Натомість позивачем подано наявні документи, що підтверджують укладення кредитного договору, перехід права вимоги та розмір заборгованості. 
Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.
На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України 27.05.2026 судом було направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування (проживання) відповідача та 04.06.2026 отримано відповідь.
Ухвалою суду від 05.06.2026 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 08.07.2026, яке було відкладено на 02.09.2026 у зв`язку з витребуванням доказів.
Представниця позивача у судове засідання не з`явилася, матеріали справи містять заяву, у якій просить здійснити розгляд справи за її відсутності, не заперечує проти винесення заочного рішення. 
Частиною 3 статті 211 ЦПК України передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки не повідомив, повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки до електронного кабінету, про що свідчить довідка про доставку електронного документу 08.07.2026.
За змістом ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, подав відзив до суду, причину неявки суду не повідомив, суд розглядає справу без його участі. 
Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.
31.10.2025 ОСОБА_1 на сайті tengo.ua створив та заповнив анкету-заяву на кредит №102163418, в якій зазначив свої особисті дані: прізвище, ім`я, по батькові, ідентифікаційний номер, рік народження, номер мобільного телефону, електронну адресу, паспортні дані, домашню адресу, освіту та щомісячний дохід. Надав також згоду, зокрема, щодо правил кредитування та заяву на отримання кредиту №102163418.
Анкета-заява на кредит №102163418 також містить інформацію про процес оформлення та розгляду заяви №102163418, зокрема про такі дії: заповнення заяви 31.10.2025- 08:32:53; автоматична перевірка - 31.10.2025 08:35:47; заповнення заяви - 31.10.2025 08:35:56; автоматична перевірка - 31.10.2025 08:36:39; додавання картки - 31.10.2025 08:36:58; автоматична перевірка - 31.10.2025 08:38:46; перевірка у БКІ - 31.10.2025 08:38:56; скоринг - 31.10.2025 08:39:00; перевірка у БКІ - 31.10.2025 08:39:01; скоринг - 31.10.2025 08:39:17; підписання паспорту кредиту - 31.10.2025 08:39:21; підписання договору - 31.10.2025 08:39:54; оброблено - 31.10.2025 08:40:27. Крім того, анкета-заява на кредит №102163418 містить погоджені умови кредитування, а саме: замовлена сума – 7000,00 грн; погоджена сума – 7000,00 грн; строк кредиту - 30 днів.
Із договору про споживчий кредит №102163418 від 31.10.2025, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , який підписаний одноразовим ідентифікатором 391536 вбачається, що сторони уклали цей договір на підставі пропозиції кредитодавця, яка розміщена в його інформаційно-телекомунікаційній системі та доступна через сайт кредитодавця та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби, на таких умовах
Сума кредиту становить 7000,00 грн (пункт 1.2.). Кредит надається строком на 360 днів з 31.10.2025 (строк кредитування) (пункт 1.3). Комісія за надання кредиту становить 0,00 грн, яка нараховується за ставкою 0,00 % від суми кредиту одноразово (п. 1.5.1). Тип процентної ставки - фіксована. 
Також, відповідач підписав електронним підписом графік платежів за договором про споживчий кредит №102163418 від 31.10.2025, що є додатком № 1 до договору про споживчий кредит №102163418 від 31.10.2025.
Крім того, ОСОБА_1 був підписаний за допомогою одноразового ідентифікатора 593523 паспорт споживчого кредиту.
Позикодавець виконав свої зобов`язання, а саме передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 7000,00 грн, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок відповідача №  НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням № 111344987 від 31.10.2025.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно з частиною шостою статті 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.
Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.
Відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» кредитний договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
24 лютого 2026 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 24022026, у відповідності до умов якого ТОВ «МІЛОАН» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «МІЛОАН» Права Вимоги до Боржників, вказаними у Реєстрі боржників.
На підставі акту приймання-передачі реєстру боржників від 24.02.2026 за договором факторингу №24022026 від 24.02.2026, клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників №2 від 24.02.2026, кількістю 3419, після чого, з урахуванням пункту 1.2. договору факторингу №24022026 від 24.02.2026, від клієнта до фактора переходять права вимоги заборгованості від боржників і фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.
Відповідно до Реєстру боржників №2 від 22.04.2026 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 18820,24 грн.
Згідно зі ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.
Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Приписами ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ « ФК « ЄАПБ» за кредитним договором № 102163418 в розмірі 18820,24 грн, з яких: 6818,20 грн – сума заборгованості за основним зобов`язанням; 2894,04 грн – сума заборгованості по процентам за користування кредитом; 3108,00 грн – сума заборгованості по комісії за обслуговування кредиту; 6000,00 грн – сума заборгованості за неустойкою (штраф, пеня).
Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за неустойкою в розмірі 6000,00 грн суд зазначає таке. 
Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Так, 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан із 05 год 30 хв, який діє до теперішнього часу.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за неустойкою в розмірі 6000,00 грн не підлягають задоволенню.
Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення заборгованості по комісії за обслуговування кредиту у розмірі 3108,00 грн, з огляду на те, що умова кредитного договору по сплаті комісії за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемною.
Як передбачено п. 1.5.2. Комісія за обслуговування кредиту (кредитної заборгованості) (за весь строк кредитування): 11396,00 грн, що нараховується за ставкою 7,40 відсотків від суми кредиту в перший день кожного наступного розрахункового періоду за попередній розрахунковий період (крім останнього періоду), що встановлені Графіком платежів, який є додатком №1 до цього Договору.
Так, відповідно до статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати в кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Водночас Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Зважаючи на викладене, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладений після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року в справі з подібними правовідносинами № 204/224/21 зроблено висновок про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів існування переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Установлено, що умовами кредитного договору передбачена необхідність сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості. 
Як передбачено ч. 6 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.
До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними (п. 32.8 постанови у справі №496/3134/19).
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі №363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин усупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі №363/1834/17).
Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 450/126/20 сформулював правовий висновок про те, що розрахунково-касове обслуговування - це послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного договору, у тому числі у вигляді електронного документа, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі, а також здійсненням інших операцій, передбачених договором.
Розрахунково-касове обслуговування є однією з базових операцій банків. Будь яка операція - і пасивна, і активна, і надання послуг - неминуче супроводжується здійсненням платежу, отже - розрахунковим чи касовим обслуговуванням відповідного клієнта. Причому виконання таких операцій виконуються за дорученням клієнтів, яких банки здійснюють платежі, чи касові операції.
Банки на договірній основі здійснюють розрахунково-касове обслуговування своїх клієнтів і виконують їх розпорядження щодо перерахування коштів з рахунків, за що стягують плату з клієнтів у вигляді комісійної винагороди.
Отже, касове обслуговування - це сукупність банківських операцій з прийняття готівкових коштів від клієнтів і зарахування їх на відповідні банківські рахунки та видачі з клієнтських рахунків через касу банку готівкових коштів згідно з розпорядженням клієнтів на цілі, передбачені чинним законодавством. Касові операції виконуються відповідно до інструкції з організації емісійно-касової роботи в установах банків України.
Комісія за обслуговування кредитної заборгованості не є банківською послугою в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», за яку позикодавець може отримувати будь-яку плату чи винагороду.
Позикодавець не був позбавлений можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договорів щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються банком за таку плату.
Суд зазначає, що суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку позичальника їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за комісією в розмірі 3108,00 грн не підлягають задоволенню.
Суд не погоджується з доводами відповідача про недоведеність факту укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів.
Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір № 102163418 від 31 жовтня 2025 року підписано відповідачем шляхом використання одноразового ідентифікатора 391536, а паспорт споживчого кредиту - одноразовим ідентифікатором 593523.
Таким чином, сторонами було дотримано передбачену законом форму укладення електронного кредитного договору.
Доводи відповідача про ненадання позивачем технічних даних щодо направлення одноразового ідентифікатора, реєстрації в інформаційній системі кредитодавця, подання заявки та належності номера телефону самі по собі не спростовують факту укладення договору. Відповідачем не надано жодних доказів того, що вказані дії здійснювалися іншою особою, його персональні дані були використані без його відома або що одноразові ідентифікатори були використані не ним.
Відповідно до статей 76, 77, 80, 81, 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Саме лише заперечення відповідачем факту підписання договору без надання доказів на підтвердження такого заперечення не спростовує доказів, наданих позивачем.
Доводи відповідача про недоведеність факту отримання кредитних коштів суд вважає необґрунтованими.
Ухвалою суду від 08.07.2026 витребувано у АТ «Універсал Банк» інформацію щодо належності відповідачу платіжної картки № НОМЕР_1 та виписку про рух коштів за відповідним картковим рахунком за період з 31.10.2025 по 05.11.2025. З наданої банком інформації вбачається, що картка № НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 , а згідно з рухом коштів 31.10.2025 о 08 год 40 хв на вказаний рахунок від ТОВ «МІЛОАН» надійшли кошти у розмірі 7000,00 грн.
Отже, факт виконання позикодавцем своїх зобов`язань та отримання відповідачем кредитних коштів підтверджується належними доказами, зокрема інформацією банку та платіжним дорученням № 111344987 від 31.10.2025 про перерахування 7000,00 грн на картковий рахунок відповідача. Таким чином, доводи відповідача про відсутність доказів фактичного отримання кредитних коштів спростовуються матеріалами справи.
Суд також відхиляє доводи відповідача щодо недоведеності переходу до позивача права вимоги за кредитним договором.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Як встановлено судом, 24 лютого 2026 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено Договір факторингу № 24022026. Наданий позивачем витяг із реєстру боржників містить відомості про відповідача та його зобов`язання за кредитним договором № 102163418, що дає можливість ідентифікувати передане право вимоги.
Зазначені документи містять відомості про кредитний договір відповідача, його анкетні дані, розмір переданої заборгованості та інші відомості, які дають можливість ідентифікувати спірне зобов`язання, що свідчить про безперервність переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Доводи відповідача про те, що сам факт укладення договорів факторингу не підтверджує переходу права вимоги саме щодо нього, спростовуються зазначеними документами, які безпосередньо містять інформацію про відповідача як боржника та про кредитний договір, що є предметом цього спору.
Матеріали справи не містять доказів того, що відповідач після відступлення права вимоги виконав зобов`язання первісному кредитору або іншій особі, а тому саме по собі посилання на неповідомлення про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку виконати кредитне зобов`язання перед належним кредитором.
Таким чином, наявні у справі докази підтверджують належний та безперервний перехід права вимоги до ТОВ «ФК «ЄАПБ», у зв`язку із чим доводи відповідача в цій частині є безпідставними.
Посилання відповідача на відсутність доказів оплати позивачем первісному кредитору вартості права вимоги спростовуються матеріалами справи, оскільки в матеріалах справи наявна платіжна інструкція № 45 від 26.02.2026, з якої вбачається здійснення позивачем оплати відповідно до договору факторингу № 24022026 від 24.02.2026.
При цьому відповідно до частині 1 статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Таким чином, суд доходить висновку, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт укладення кредитного договору, виникнення у відповідача грошового зобов`язання та набуття ТОВ «ФК «ЄАПБ» права вимоги за ним.
Суд зазначає, що позивачем доведено факт отримання кредиту та наявності заборгованості у відповідача.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, в сумі 9712,24 грн.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги ТОВ «ФК «ЄАПБ» підлягають задоволенню частково, в розмірі 51,60%, то розмір сплаченого ними судового збору (2662,40 грн) при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, а саме в розмірі 1373,79 грн.
Керуючись ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором №102163418 від 31.10.2025 в сумі 9712,24 грн (дев`ять тисяч сімсот дванадцять гривень 24 копійок).
В іншій частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1373,79 грн (одна тисяча триста сімдесят три гривні 79 копійок)
Надіслати учасникам позивача копію судового рішення в електронній формі у порядку, визначеному законом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повне найменування (ім`я) сторін:
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», код ЄДРПОУ 35625014, місцезнаходження: 07400, Київська область, Броварський район, м. Бровари, вул. Лісова, буд. 2.
відповідач:  ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя І. М. Нечипоренко