Справа №345/551/26 
Провадження № 2/345/1006/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.08.2026 м.Калуш

Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі головуючого судді Юрчака Л.Б., з участю секретаря судового засідання Пилипів Н.П., позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , його представника ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуші цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, -
ВСТАНОВИВ:
30.01.2026 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідача відчинити негайно замки на гаражних воротах самочинно збудованій частині авто гаража А-12; протягом одного дня забрати з гаража А-12 всі свої речі та сплатити судовий збір за розгляд цього позову.
Такі вимоги позову мотивовані тим, що після смерті його батька ОСОБА_4 позивач успадкував автомобільний гараж ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Хіміків, гаражний кооператив «Масив № 1». За життя його батько збудував гараж А-12 таким чином, що він складався з двох частин, кожна з яких мала окремий заїзд та окремі гаражні ворота. Одну із частин гаража А-12 його батько за усною домовленістю передав в оренду ОСОБА_5 , який мав по сусідству власний гараж, однак використовував частину гаража А-12 для потреб свого молодшого сина. У травні 2015 року його батько помер, попередньо склавши заповіт щодо належного йому майна. Після смерті батька помер також орендар ОСОБА_5 , який за життя не встиг повернути позивачу, як законному спадкоємцю, майно його батька. Позивач зазначає, що старший син ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 самовільно замінив замки на воротах тієї частини гаража А-12, яка була збудована батьком позивача, та безпідставно не бажає повернути йому належне майно. При цьому позивач вказує, що частина гаража НОМЕР_1 на сьогоднішній день вважається самочинним будівництвом у зв`язку з відсутністю єдиного технічного паспорта на весь гараж НОМЕР_1 . На його думку, обставина щодо самочинності будівництва не позбавляє його права на майно, з якого складається відповідна частина гаража, оскільки саме його батько здійснив її будівництво. Позивач вважає, що, оскільки гараж А-12 був збудований його батьком ОСОБА_4 , останній був фактичним власником цього майна, а позивач, як його син та спадкоємець відповідно до заповіту, набув право на майно після смерті батька. При цьому позивач посилається на те, що хоча самочинне будівництво як об`єкт нерухомого майна не може бути безпосередньо успадковане, майно та матеріали, з яких воно складається, входять до складу спадщини. Відтак він вважає, що має право володіти та користуватися матеріалами, з яких споруджена самочинно збудована частина гаража НОМЕР_1 , а також вимагати усунення перешкод у користуванні цим майном. Позивач також зазначає, що, не бажаючи миритися з діями відповідача щодо належного йому гаража А-12, він звернувся із письмовою заявою від 04.10.2023 року до начальника Калуського районного відділу поліції в Івано-Франківській області полковника ОСОБА_6 , в якій просив вжити відповідних заходів та припинити, на його думку, протиправні дії ОСОБА_2 , пов`язані з незаконним заволодінням гаражем А-12. Однак, як зазначає позивач, до кінця 2023 року жодної належної реакції на його заяву не було. У зв`язку з цим він 05.12.2023 року звернувся із письмовою заявою до керівника Івано-Франківської обласної прокуратури, в якій оскаржив бездіяльність працівників Калуської поліції щодо нерозгляду його заяви від 04.10.2023 року. За твердженням позивача, Івано-Франківська обласна прокуратура на його звернення належним чином не відреагувала. Водночас приблизно у березні 2024 року він отримав лист начальника відділу Калуської поліції Сергія Харіна, в якому зазначалося, що його заява від 04.10.2023 року за вхідним номером № 8254 зареєстрована в ІКС ІПНП. У цьому ж листі було зазначено, що перевірку за його зверненням завершено та рекомендовано звернутися до місцевого суду для вирішення спору в порядку цивільного судочинства. У зв`язку з тим, що відповідач, на переконання позивача, без законних підстав продовжує користуватися частиною гаража НОМЕР_1 , чинить йому перешкоди у доступі до цього майна шляхом заміни замків на гаражних воротах та не повертає його, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04.02.2026 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження.
10.02.2026 року позивач ОСОБА_1 до суду подав клопотання про виклик спеціаліста (експерта) БТІ, у якому зазначив, що для повного та об`єктивного розгляду справи, надання пояснень щодо технічних характеристик об`єктів нерухомості відповідно до їх технічних паспортів, які мають значення для вирішення справи, просить викликати у судове засідання спеціаліста (експерта) БТІ, який представить суду докази у вигляді технічних паспортів та інвентаризаційних справ автомобільних гаражів А-11, Ан-11, А-12, А-13, А-14, що знаходяться за адресою: Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Хіміків, гаражний кооператив Масив № 1.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.03.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про виклик спеціаліста (експерта) БТІ, оскільки поставлені перед спеціалістом питання виходили за межі його компетенції та фактично стосувалися встановлення обставин і прав власності, що належить до компетенції суду. Підготовче провадження у справі закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 07.04.2026 року.
Позивач ОСОБА_1 подав до суду повторні клопотання про виклик спеціаліста (експерта) БТІ, у яких зазначив, що для повного та об`єктивного розгляду справи, надання пояснень щодо технічних характеристик об`єктів нерухомості відповідно до їх технічних паспортів, які мають значення для вирішення справи, просить викликати у судове засідання спеціаліста відділу № 5 ОКП ОБТІ в Івано-Франківській області, який знаходиться за адресою: 77300, Івано-Франківська область, м. Калуш, вул. Михайла Грушевського, 66, а саме керівника зазначеного відділу Давидюка Юрка Миколайовича.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30.07.2026 року відмовлено у задоволенні повторного клопотання позивача про виклик спеціаліста БТІ. Суд зазначив, що поставлені позивачем питання щодо технічних характеристик, нумерації, площі та розташування гаражів потребують дослідження доказів і фактично мають експертний характер, що виходить за межі повноважень спеціаліста. Суд також зазначив, що спеціаліст не наділений повноваженнями подавати докази замість сторони, а оцінка доказів та встановлення юридично значимих обставин належить до компетенції суду. У зв`язку з цим у задоволенні повторного клопотання позивача відмовлено.
22.05.2026 року ОСОБА_2 подав до суду клопотання про долучення документів до справи по негаторному позову про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном у відповідності до ст. 391 ЦК України. У даному клопотанні зазначив, що позовні вимоги ОСОБА_1 ґрунтуються на припущеннях щодо неправильності нумерації гаражів у масиві АДРЕСА_1 гаражного кооперативу та щодо того, що належний позивачу гараж А12 нібито складається з двох окремих гаражів, одним із яких є гараж НОМЕР_2 . Відповідач зазначив, що такі твердження позивача спростовуються наявними у матеріалах справи документами, зокрема технічною документацією та документами щодо нумерації гаражів. Зокрема, відповідно до витягу від 23.05.2005 № 7307341 про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником гаража А13, масив НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 , є ОСОБА_7 . Також відповідач послався на документи, відповідно до яких гараж А13 був побудований його батьком ОСОБА_5 на підставі рішення Калуської міської ради про виділення земельної ділянки для будівництва індивідуального гаража, а факт його будівництва та прийняття в експлуатацію підтверджується відповідним актом. Надалі, як зазначив відповідач, 19.04.2005 року ОСОБА_5 подарував гараж НОМЕР_2 своєму синові ОСОБА_7 на підставі договору дарування, у зв`язку з чим право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за останнім. Крім того, відповідач послався на лист заступника міського голови ОСОБА_8 від 25.03.2025 № В-175, відповідно до якого забудовником гаража НОМЕР_2 , масив НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 , був ОСОБА_5 , а також на довідку від 24.03.2025 № 05-04/102, видану заступником начальника управління начальником відділу архітектури та містобудування ОСОБА_9 , якою визначено нумерацію гаражів у масиві АДРЕСА_1 гаражного кооперативу. На думку відповідача, зазначені документи спростовують твердження позивача про те, що гараж А12 фактично складається з двох окремих гаражів або що гараж НОМЕР_2 є частиною гаража НОМЕР_1 . Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач зазначив, що відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, на його думку, негаторний позов може бути заявлений саме власником або особою, яка має відповідне речове право на майно, щодо перешкод у користуванні чи розпорядженні майном, які не пов`язані з позбавленням володіння. Відповідач вказав, що позивач не є власником гаража НОМЕР_2 , оскільки право власності на це нерухоме майно зареєстровано за ОСОБА_7 . У зв`язку з цим відповідач вважав, що позивач не має правових підстав вимагати усунення перешкод у користуванні гаражем А13 у порядку ст. 391 ЦК України. Також відповідач зазначив, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність у позивача володіння майном. На думку відповідача, заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на отримання доступу до гаража А13, право власності на який зареєстровано за іншою особою, а тому заявлений спосіб захисту не відповідає характеру спірних правовідносин. Відповідач також зазначив, що він сам не є власником гаража НОМЕР_2 , а власником зазначеного нерухомого майна є його брат ОСОБА_7 . У зв`язку з цим вважав, що наведені позивачем обставини не свідчать про порушення відповідачем права власності чи іншого речового права позивача на гараж НОМЕР_2 . З огляду на викладене ОСОБА_2 просив суд долучити подані ним документи до матеріалів справи та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі, посилаючись на те, що позивач не є власником гаража НОМЕР_2 , а заявлений ним спосіб захисту не відповідає передбаченому ст. 391 ЦК України негаторному позову.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, підтримали доводи, викладені у поданих до суду заявах та клопотаннях, зокрема у клопотанні від 22.05.2026 року про долучення документів до матеріалів справи, та просили у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов такого висновку.
Щодо предмета та правової природи заявлених вимог:
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Позивач визначив предметом позову усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, пославшись на статтю 391 ЦК України.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Такий спосіб захисту є негаторним позовом.
Негаторний позов є речово-правовим способом захисту права власності, який застосовується, коли власник або інший титульний володілець зберігає володіння майном, однак інша особа чинить йому перешкоди у користуванні чи розпорядженні цим майном. Верховний Суд також виходить із того, що позивач за негаторним позовом має довести наявність у нього права на майно та факт порушення такого права відповідачем.
Водночас формальне найменування позову, надане сторонами, саме по собі не визначає правової природи спірних правовідносин. Суд визначає характер спірних правовідносин, виходячи зі змісту заявлених позовних вимог, фактичних обставин справи та правових підстав позову.
Визначальним критерієм розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність у позивача володіння майном на момент звернення до суду. Негаторний та віндикаційний позови є різними способами захисту та застосовуються залежно від характеру порушення.
Зміст заявлених позивачем вимог свідчить, що він просить зобов`язати відповідача відчинити замки на воротах спірної частини гаража та звільнити її від належних відповідачу речей.
Отже, фактично позивач посилається не лише на створення йому перешкод у користуванні майном, а й на відсутність у нього доступу до частини спірного об`єкта та перебування цієї частини майна у фактичному користуванні іншої особи.
За таких обставин суд повинен насамперед встановити, який саме об`єкт нерухомого майна є предметом спору, чи належить він позивачу та яке саме речове право позивача порушене відповідачем.
Щодо належності позивачу спірного майна:
Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Отже, для задоволення вимоги про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном позивач повинен довести наявність у нього речового права саме на той конкретний об`єкт, користуванню яким, за його твердженням, чиняться перешкоди.
Судом встановлено, що право власності позивача на основний гараж площею 27,4 кв. м підтверджене свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29 грудня 2015 року.
Разом із тим позовні вимоги стосуються частини гаража, яку позивач визначає як самочинно збудовану частину гаража А-12.
Таким чином, для правильного вирішення спору необхідно встановити, чи входить зазначена частина до складу належного позивачу на праві власності гаража або чи має позивач інше речове право на неї.
Щодо гаража А-13:
Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що частина нерухомого майна, яку позивач фактично пов`язує з гаражем А-12, є окремим гаражем А-13.
На підтвердження цього відповідач подав витяг від 23 травня 2005 року № 7307341 про реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Із зазначеного документа вбачається, що право власності на гараж А-13, розташований у масиві АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_7 .
Також матеріали справи містять документи, відповідно до яких гараж А-13 був збудований ОСОБА_5 , прийнятий в експлуатацію та 19 квітня 2005 року переданий за договором дарування ОСОБА_7 .
Зазначені обставини узгоджуються з даними про державну реєстрацію права власності на гараж А-13 за ОСОБА_7 .
Крім того, судом досліджено лист заступника міського голови Б. Білецького від 25 березня 2025 року № В-175 та довідку від 24 березня 2025 року № 05-04/102 щодо нумерації гаражів у масиві АДРЕСА_1 .
У сукупності з іншими письмовими доказами зазначені документи свідчать про те, що гараж А-13 у наявній технічній та правовстановлюючій документації ідентифікується як окремий гаражний об`єкт.
Водночас суд звертає увагу, що саме по собі зазначення в документах номера «А-13» не є достатнім для остаточного висновку про фактичну тотожність або нетотожність конкретного приміщення, якщо позивач доводить інше фактичне розташування об`єктів.
Однак у цій справі позивач не надав належного доказу, який би з достовірністю підтверджував, що гараж НОМЕР_2 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_7 , фактично є частиною належного позивачу гаража А-12.
Наявність технічних розбіжностей, суб`єктивна незгода позивача з нумерацією гаражів або його твердження про фактичне об`єднання приміщень самі по собі не доводять юридичної тотожності двох об`єктів.
Щодо правового статусу прибудови площею 9,8 кв.м.:
Суд також враховує судові рішення, ухвалені у цивільній справі № 345/2461/26 за позовом ОСОБА_1 до Калуської міської ради Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом.
Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 травня 2026 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 липня 2026 року, вирішено питання щодо правового статусу гаража та прибудови до нього.
Суд бере зазначені судові рішення до уваги як письмові докази та враховує встановлені ними обставини при оцінці доказів у цій справі.
Разом із тим, оскільки суб`єктний склад справи № 345/2461/26 та цієї справи не є тотожним, суд не застосовує частину четверту статті 82 ЦПК України як підставу автоматичного звільнення учасників цієї справи від доказування всіх обставин, встановлених у попередній справі.
Зі змісту зазначених судових рішень убачається, що основний гараж був побудований ОСОБА_4 , а право власності на нього було оформлено загальною площею 27,4 кв. м.
У 2010 році спадкодавцем було здійснено реконструкцію гаража шляхом будівництва прибудови (тамбура) площею 9,8 кв.м.
Відповідно до технічного паспорта від 09 травня 2025 року та довідки Івано-Франківського бюро технічної інвентаризації від 09 травня 2025 року № 00172 загальна площа гаража збільшилася внаслідок проведеної реконструкції.
Водночас дозвільні документи на відповідні будівельні роботи надані не були, у зв`язку з чим прибудова площею 9,8 кв.м. зазначена у технічній документації як самочинне будівництво.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є, зокрема, нерухоме майно, збудоване без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, або без належно затвердженого проекту у випадках, установлених законом.
При цьому самочинне будівництво саме по собі не створює автоматично права власності на відповідний об`єкт.
За результатами розгляду справи № 345/2461/26 право власності ОСОБА_1 на основний гараж площею 27,4 кв. м було підтверджено, тоді як у визнанні права власності на гараж із прибудовою загальною площею 37,2 кв. м відмовлено.
Таким чином, станом на момент розгляду цієї справи право власності позивача на основний гараж площею 27,4 кв. м підтверджене, тоді як право власності на прибудову площею 9,8 кв. м за позивачем не зареєстроване та судом не визнане.
Саме по собі те, що відповідна прибудова була споруджена спадкодавцем позивача, не означає автоматичного виникнення у позивача права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Щодо доводів про спадкування матеріалів самочинного будівництва:
Посилання позивача на те, що матеріали, з яких споруджена самочинна частина гаража, входять до складу спадщини, не може саме по собі бути підставою для задоволення заявленого позову.
Це пояснюється тим, що предметом заявленої вимоги є не витребування окремих будівельних матеріалів як рухомих речей, а зобов`язання відповідача надати доступ до конкретної частини нерухомого майна та звільнити її від своїх речей.
Тому для вирішення такого спору необхідно встановити речове право позивача саме на конкретну частину нерухомого майна, до якої він вимагає доступу.
Належних доказів виникнення у позивача права власності або іншого речового права саме на спірну самочинно збудовану частину гаража матеріали справи не містять.
Щодо відповідача та факту порушення ним права позивача:
Для задоволення негаторного позову необхідно встановити не лише право позивача, а й те, що перешкоди у користуванні чи розпорядженні майном створюються саме відповідачем.
Встановлено, що право власності на гараж А-13 зареєстроване за ОСОБА_7 , а не за відповідачем ОСОБА_2 .
Доказів державної реєстрації права власності відповідача на гараж А-13 або набуття ним іншого речового права на цей об`єкт суду не надано.
Разом із тим відсутність у відповідача зареєстрованого права власності сама по собі не означає, що він не може фактично чинити перешкоди у користуванні майном. Для негаторного позову відповідачем може бути будь-яка особа, яка фактично чинить такі перешкоди.
Тому суд не погоджується з доводом відповідача про те, що сама лише відсутність у нього права власності на гараж А-13 автоматично виключає можливість пред`явлення до нього негаторного позову.
Разом із тим позивач повинен довести, що саме відповідач здійснює конкретні дії, які порушують належне позивачу речове право.
Належних та достатніх доказів того, що саме ОСОБА_2 замінив замки на воротах належної позивачу частини нерухомого майна, утримує там свої речі та безпідставно перешкоджає позивачу користуватися майном, у такій сукупності, яка б дозволила суду зробити достовірний висновок про ці обставини, матеріали справи не містять.
Надана позивачем переписка з органами поліції та прокуратури підтверджує факт його звернення з відповідними заявами, однак сама по собі не є доказом встановлення судом факту незаконного заволодіння відповідачем конкретним нерухомим майном.
Щодо того, чи є заявлена вимога саме негаторною:
Окремо суд вважає необхідним зазначити, що позивач називає свій позов позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.
Водночас із його позовних вимог убачається, що він просить: відкрити замки на воротах; усунути речі відповідача з гаража; фактично відновити можливість користування приміщенням, до якого позивач не має доступу.
Таким чином, заявлена вимога має ознаки вимоги про повернення фактичного володіння майном, якщо буде встановлено, що відповідач фактично володіє спірною частиною нерухомого майна, а позивач позбавлений можливості нею володіти.
За усталеною практикою негаторний позов застосовується для захисту права власника, який зберігає володіння майном, тоді як за відсутності володіння відповідний спір може потребувати застосування віндикаційного способу захисту.
Отже, сама назва позову як «негаторного» не визначає його правової природи.
Разом із тим суд не вбачає підстав для зміни предмета та підстав позову з власної ініціативи, оскільки відповідно до принципу диспозитивності саме позивач визначає предмет і підстави позову та спосіб захисту свого права.
Більше того, незалежно від того, кваліфікувати заявлені вимоги як негаторні або як такі, що фактично спрямовані на повернення майна з чужого володіння, їх задоволення можливе лише за умови доведеності права позивача на конкретний об`єкт, щодо якого заявлена вимога.
Такого права щодо спірної частини гаража позивач належними та допустимими доказами не довів.
Щодо доказування та оцінки доказів:
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог.
Відповідно до статей 76–81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Стаття 89 ЦПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів.
У цій справі позивач мав довести:
- існування конкретного об`єкта нерухомого майна;
- наявність у нього права власності або іншого речового права на цей об`єкт;
- факт порушення такого права;
- характер порушення;
- вчинення відповідних дій саме відповідачем.
Натомість із досліджених доказів убачається, що:
- право власності позивача підтверджене щодо основного гаража площею 27,4 кв. м;
- право власності позивача на прибудову площею 9,8 кв. м не визнане;
- гараж А-13 у наявних правовстановлюючих документах визначений як окремий об`єкт;
- право власності на гараж А-13 зареєстроване за ОСОБА_7 ;
- відповідач ОСОБА_2 власником гаража А-13 не є;
- доказів того, що гараж А-13 фактично є частиною належного позивачу гаража А-12, суду не надано;
- належних і достатніх доказів того, що саме відповідач здійснює дії щодо конкретного об`єкта, право на який належить позивачу, матеріали справи не містять.
За таких обставин позивач не довів тієї сукупності обставин, яка є необхідною для задоволення вимоги про усунення перешкод у користуванні майном.
Загальний висновок суду:
Отже, судом встановлено, що між сторонами фактично існує спір щодо ідентифікації конкретної частини гаражних приміщень, їх нумерації, правового статусу та належності відповідного майна.
Однак у межах цієї справи позивач не довів, що частина нерухомого майна, до якої він просить надати доступ, є об`єктом, на який він має право власності або інше речове право.
Право власності позивача на основний гараж площею 27,4 кв.м. не означає автоматичного виникнення у нього права власності на будь-яке інше приміщення, яке позивач вважає частиною цього гаража.
Так само сам факт будівництва відповідної прибудови спадкодавцем не є достатнім для встановлення у позивача права власності на самочинно збудовану частину нерухомого майна.
Суд також не встановив належними доказами, що гараж НОМЕР_2 , право власності на який зареєстроване за ОСОБА_7 , є частиною належного позивачу гаража А-12.
Водночас сам по собі факт того, що відповідач не є власником гаража НОМЕР_2 , не є самостійною та достатньою підставою для відмови у позові, оскільки відповідачем за негаторним позовом може бути особа, яка фактично чинить перешкоди у користуванні майном.
Однак у цій справі позивач не довів одночасно як наявність у нього речового права на конкретну спірну частину нерухомого майна, так і належними доказами факт конкретного порушення цього права саме відповідачем.
Отже, незалежно від того, кваліфікувати заявлені вимоги як негаторний позов за статтею 391 ЦК України чи як вимогу, спрямовану на повернення фактичного володіння спірною частиною майна, позовні вимоги не можуть бути задоволені через недоведеність позивачем свого речового права на конкретний об`єкт, до якого він вимагає доступу.
З огляду на викладене суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Усі інші доводи та міркування сторін, окрім зазначених у мотивувальній частині рішення, взяті судом до уваги, однак не спростовують вищенаведених висновків суду.
При цьому судом враховано, що Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, пункт 29; рішення ЄСПЛ у справі «Серявін проти України» від 10 травня 2011 року, пункт 58).
Щодо судових витрат:
Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати розподіляються між сторонами залежно від результатів розгляду справи.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю І та ІІ груп звільняються від сплати судового збору.
Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 належить до осіб, звільнених від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю ІІ групи.
Оскільки позивачу відмовлено у задоволенні позову, а доказів понесення відповідачем інших судових витрат, які підлягають розподілу відповідно до статті 141 ЦПК України, суду не надано, підстав для стягнення з позивача судових витрат на користь відповідача немає.
Судовий збір, від сплати якого позивач був звільнений, відповідно до вимог закону підлягає віднесенню за рахунок держави.
На підставі викладеного, Керуючись статтями 12, 13, 76–81, 82, 89, 141, 258–265, 268, 354, 355 ЦПК України, статтями 15, 16, 316, 317, 328, 376, 387, 391 ЦК України, суд, -
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги через Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Головуючий: