ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/288/26
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук, 
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання – І.С. Мисько,
за участю представників учасників справи:
від позивача: І.В. Верхацький
від відповідача: не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго»
на рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 (суддя Н.В. Рога, м.Одеса)
у справі №916/288/26
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг»
до відповідача: Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго»
про стягнення,

В С Т А Н О В И В :

Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулось до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго», в якій, з урахуванням заяви (вх.№6254/26 від 20.02.2026) про зменшення позовних вимог, просило стягнути з відповідача заборгованість за договором постачання природного газу №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024 у розмірі 17200000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором №9256-ТКЕ(24)-14 постачання природного газу від 05.09.2024 в частині своєчасної оплати вартості природного газу, поставленого у листопаді 2024 року – березні 2025 року.
03.02.2026 Господарським судом Одеської області відкрито провадження у справі №916/288/26, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволено повністю. Стягнуто з Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» заборгованість у розмірі 17200000,00 грн та витрати на оплату судового збору у розмірі 206400,00 грн.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за укладеним між сторонами договором постачання природного газу, що зумовлює правомірність заявлення вимог про стягнення з відповідача суми основного боргу з оплати за поставлений позивачем природний газ у заявленій сумі. 
Доводи відповідача про те, що залишок заборгованості має бути оплачений державою, господарський суд першої інстанції відхилив з посиланням на те, що сама лише наявність законодавчої можливості врегулювання заборгованості без фактичного вчинення дій учасників ринку шляхом проведення розрахунків та реструктуризації не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості, яка є предметом позову у даній справі. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач звільнений від обов`язку з оплати за спожитий ним природний газ, учасниками справи не надано та судом не встановлено.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Комунальне підприємство «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати частково рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 та закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 600000,00 грн боргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт послався на те, що 05.05.2026 при звірці розрахунків з позивачем станом на 30.04.2026 стало відомо, що часткова оплата боргу в сумі 600000,00 грн, яка оплачена відповідачем, була зарахована в оплату боргу за договором №9256-ТКЕ(24)-14 постачання природного газу від 05.09.2024, внаслідок чого сума заборгованості, яка є предметом позову, зменшилась. Факт оплати підтверджується платіжними інструкціями №4430 від 18.02.2026, №4571 від 16.03.2026, №4747 від 08.04.2026, №4749 від 09.04.2026 та актом звіряння розрахунків станом на 30.04.2026.
Таким чином, скаржник зазначив, що оскільки часткова оплата боргу в сумі 600000,00 грн, яка є частиною предмета спору, проведена до ухвалення рішення, то останнє підлягає частковому скасуванню, а провадження у справі в частині сплаченого боргу слід закрити на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Позиція позивача щодо апеляційної скарги
У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» просило відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін, посилаючись на те, що добровільна оплата відповідачем заборгованості за спожитий газ не може бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції та закриття провадження в частині стягнення основного боргу, і в даному випадку рішення вважається виконаним в частині оплати заборгованості за спожитий газ. Крім того, позивач зауважив на тому, що відповідач не довів, із належним посиланням на відповідні докази, неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього, оскільки усі зазначені відомості були в його розпорядженні на момент розгляду справи судом першої інстанції, що унеможливлює визнання причин їх неподання поважними.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу зареєстровано судом 11.05.2026 за вх.№1919/26.
Одночасно апелянтом заявлено клопотання (вх.№1921/26 від 11.05.2026) про поновлення строку на подання додаткових доказів та долучення до матеріалів справи копії акту звіряння розрахунків станом на 30.04.2026 та зазначених вище платіжних інструкцій.
Автоматизованою системою документообігу суду для розгляду апеляційної скарги визначено колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.05.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 у справі №916/288/26 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/288/26 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
18.05.2026 матеріали справи №916/288/26 надійшли на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду.
З огляду на вибуття суддів Л.В. Поліщук, К.В. Богатиря у відрядження з 15.05.2026 по 25.05.2026, судді С.В. Таран – з 15.05.2026 по 24.05.2026, та перебуванням судді Л.В. Поліщук з 26.05.2026 по 29.05.2026 та судді С.В. Таран з 25.05.2026 по 29.05.2026 у відпустках, питання щодо апеляційної скарги вирішувалося 01.06.2026.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.06.2026 апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 у справі №916/288/26 залишено без руху з метою надання скаржнику можливості усунути недоліки апеляційної скарги, а саме: надати докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 13500,00 грн.
Цією ж ухвалою суду встановлено скаржнику строк для усунення недоліків, виявлених при поданні апеляційної скарги, протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху. Роз`яснено скаржнику, що якщо не буде усунуто недоліки апеляційної скарги, апеляційна скарга вважається неподаною і підлягає поверненню.
15.06.2026 представник скаржника через систему «Електронний суд» подав заяву (вх.№5310/25/Д1 від 27.01.2026) про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучив копію платіжної інструкції №5142 від 05.06.2026 про сплату 13500,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги у даній справі, при цьому просив поновити строк для подання доказу сплати судового збору.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 22.06.2026 поновлено Комунальному підприємству «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» процесуальний строк на усунення недоліків апеляційної скарги. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 у справі №916/288/26. Встановлено позивачу строк до 06.07.2026 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Запропоновано позивачу у строк до 06.07.2026 подати свої міркування або заперечення щодо заявленого апелянтом клопотання про поновлення строку для подання додаткових доказів у справі та долучення цих додаткових доказів до матеріалів справи. Розгляд апеляційної скарги призначено на 18.08.2026 о 10:00 год.
03.07.2026 Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» в особі його представника через систему «Електронний суд» подало відзив на апеляційну скаргу (вх.№1919/26/Д2 від 03.07.2026).
У судовому засіданні, яке відбулось 18.08.2026, було порушено питання щодо клопотання скаржника (вх.№1921/26 від 11.05.2026) про поновлення строку на подання додаткових доказів та долучення до матеріалів справи копії акту звіряння розрахунків станом на 30.04.2026 та наступних платіжних інструкцій: №4430 від 18.02.2026 про сплату відповідачем на користь позивача 200000,00 грн згідно договору №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024, №4571 від 16.03.2026 про сплату відповідачем на користь позивача 200000,00грн згідно договору №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024, №4747 від 08.04.2026 про сплату відповідачем на користь позивача 100000,00 грн згідно договору №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024, №4749 від 09.04.2026 про сплату відповідачем на користь позивача 100000,00 грн згідно договору №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024.
Протокольною ухвалою апеляційного суду, постановленою у судовому засіданні 18.08.2026, відмовлено у задоволенні клопотання Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» про поновлення строку на подання додаткових доказів, викладеного у тексті апеляційної скарги, а долучені до апеляційної скарги додаткові докази, а саме: копію акту звіряння розрахунків станом на 30.04.2026 та платіжні інструкції №4430 від 18.02.2026, №4571 від 16.03.2026, №4747 від 08.04.2026, №4749 від 09.04.2026 - залишено без розгляду, виходячи з наступного.
Згідно із положеннями статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. 
За умовами частин другої, третьої статті 80 Господарського процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Межі перегляду в суді апеляційної інстанції передбачено у статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини першої якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 909/722/14.
Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи.
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Прийняття судом апеляційної інстанції додатково поданих доказів без урахування наведених вище критеріїв у вирішенні питання про прийняття судом апеляційної інстанції таких доказів матиме наслідком порушення приписів статті 269 Господарського процесуального кодексу України, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.07.2021 у справі №46/603.
Обґрунтовуючи поважність причин неподання наведених вище додаткових доказів до суду першої інстанції, відповідач зазначив, що саме позивач приймає остаточне рішення щодо зарахування коштів в той чи інший договір, при тому, що у відповідача обліковується перед позивачем заборгованість за різні періоди та за різними договорами. Тому про зарахування оплати, проведеної відповідачем в погашення заборгованості, що є предметом позову, стало відомо лише 05.05.2026, тобто коли був підписаний акт звіряння розрахунків станом на 30.04.2026. При цьому враховуючи, що позивач під час розгляду даної справи не заявляв клопотання про зменшення позовних вимог, останнім до прийняття рішення не була визначена позиція щодо оплаченого боргу, і тільки після підписання вказаного акту звіряння розрахунків станом на 30.04.2026 позивач визначився з договором, в який зарахував кошти, оплачені відповідачем.
Південно-західний апеляційний господарський суд, оцінивши доводи скаржника щодо прийняття додаткових доказів, дійшов висновку, що наведені скаржником причини неподання доказів до суду першої інстанції не є тим винятковим випадком, який об`єктивно унеможливив своєчасне вчинення цієї процесуальної дії в суді першої інстанції, оскільки відповідач, здійснюючи на користь позивача згідно платіжних інструкцій №4430 від 18.02.2026, №4571 від 16.03.2026, №4747 від 08.04.2026, №4749 від 09.04.2026 відповідні оплати в якості погашення боргу за договором №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024, про що зазначено у призначенні платежу вказаних платіжних інструкцій, не скористався своїми процесуальними правами в суді першої інстанції та не подав до суду жодних документів щодо часткового виконання грошового зобов`язання, а отже, він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням ним відповідної процесуальної дії.
Таким чином, скаржник у своїй заяві не навів належних обґрунтувань пропуску процесуального строку, які можна було б вважати непереборними та пов`язаними з істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальної дії з подання доказів у справі, з огляду на що клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи додаткових доказів слід відхилити, а долучені до апеляційної скарги додаткові докази залишити без розгляду.
Окрім того, колегія суддів зауважує на тому, що неприйнятною є ситуація, коли суд першої інстанції прийняв рішення, а заявник апеляційної скарги просить долучити до матеріалів справи докази, отримані після вирішення справи судом першої інстанції.
Апеляційний перегляд рішення місцевого господарського суду повинен здійснюватися з урахуванням тих документів, які були наявні у матеріалах справи на час постановлення оскаржуваного рішення і які суд першої інстанції мав можливість дослідити та оцінити. Навпаки, саме допущення можливості прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, які за відсутності поважних та об`єктивних причин не були подані до місцевого господарського суду, матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, ключовим елементом якої є однозначність та передбачуваність правозастосування, системність і послідовність у діяльності органів судової влади.
Саме такий сталий правовий висновок стосовно того, що відсутність існування доказів на момент прийняття судового рішення місцевим господарським судом виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції цих додаткових доказів, викладено Верховним Судом у постановах від 11.09.2019 у справі №922/393/18, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, від 06.03.2019 у справі №916/4692/15.
З урахуванням викладеного, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для залучення до матеріалів справи нового доказу – копії акту звіряння розрахунків станом на 30.04.2026, тобто такого, що з`явився вже після прийняття оскаржуваного рішення місцевого господарського суду.
У судовому засіданні 18.08.2026 представник позивача надав усні пояснення, відповідно до яких заперечував проти доводів, що викладені в апеляційній скарзі.
Скаржник про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, проте участі не брав.
Відповідно до статті 42 Господарського процесуального кодексу України участь в судових засіданнях учасників справи - це право, а не обов`язок, якщо інше не визначено законом.
Апеляційний суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні рівні умови учасникам для представлення своєї позиції, тоді як відповідно до частини дванадцятої статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки матеріали справи містять обсяг відомостей, достатній для розгляду апеляційної скарги, обов`язкова явка учасників справи в судове засідання апеляційної інстанції Південно-західним апеляційним господарським судом не визнавалась, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності в судовому засіданні представника апелянта, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Фактичні обставини справи
05.09.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» (постачальником) та Комунальним підприємством «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» (споживачем) укладено договір №9256-ТКЕ(24)-14 постачання природного газу (надалі – договір), відповідно до пункту 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві, який є виробником теплової енергії в розумінні підпункту 1 пункту 4 Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо особливостей постачання природного газу виробникам теплової енергії, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2022 №812, природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Згідно із пунктом 1.2. договору споживач підтверджує та гарантує, що на момент підписання цього договору у споживача є в наявності укладений договір на розподіл природного газу між споживачем та оператором газорозподільної системи (надалі – Оператор ГРМ) та присвоєний Оператором ГРМ персональний EIC-код та/або укладений договір транспортування природного газу між споживачем та оператором газотранспортної системи (надалі – Оператор ГТС) та присвоєний Оператором ГТС персональний EIC-код (якщо об`єкти споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної системи). Відповідальність за достовірність інформації, зазначеної в цьому пункті, несе споживач.
У додатковій угоді №2 від 28.01.2025 до договору №9256-ТКЕ(24)-14 сторони домовились викласти перший абзац та таблицю пункту 2.1. договору в редакції, відповідно до якої постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з вересня 2024 року по 30 квітня 2025 року (включно), в кількості 8287,08700 тис. куб. метрів, в тому числі по місяцях.
Крім того, у пункті 2.1. договору сторони погодили, що зобов`язання постачальника щодо постачання природного газу відповідно до даного пункту договору та реєстрації споживача в Реєстрі споживачів постачальника на інформаційній платформі Оператора ГТС (надалі – Реєстр або Реєстр споживачів) для споживачів, які включені до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» наступають після настання відкладальних обставин, а саме: після надання такими споживачами постачальнику довідки (у довільній формі) про відкриття небюджетного рахунка в органах Казначейства та оригіналу або копії укладеного договору/додаткової угоди (додаткового договору) про договірне перерахування грошових коштів з поточних банківських рахунків, що відповідає вимогам, зазначеним у пункті 3.3 цього договору. Постачання природного газу відповідно до даного пункту договору та реєстрація споживача в Реєстрі споживачів здійснюється до 30.04.2025, відповідно до пункту 3.3. цього договору.
За положеннями пункту 3.5. договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється окремими актами приймання-передачі газу.
Звірка фактично використаного обсягу газу за цим договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду ведеться сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений споживачу обсяг газу згідно з даними інформаційної платформи Оператора ГТС (пункт 3.6. договору).
Відповідно до пункту 5.1. договору оплата за природний газ за розрахунковий період здійснюється споживачем виключно грошовими коштами в наступному порядку: 70 відсотків вартості фактично переданого відповідно до акту/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу; остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту/актів приймання-передачі природний газ – до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому споживач повинен був сплатити 70 відсотків грошових коштів за відповідний розрахунковий період. У разі відсутності акта/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3. пункту 3.5. цього договору.
Пунктом 5.4. договору передбачено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем шляхом перерахування коштів на поточний рахунок постачальника, зазначений в розділі 14 цього договору. Споживач зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі розрахуватися за поставлений природний газ відповідно до пункту 5.1. цього договору. Кошти, які надійшли від споживача, зараховуються як передоплата за умови відсутності заборгованості за попередні розрахункові періоди за цим договором.
У пункті 5.5. договору визначено, що у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору, сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; у третю чергу - погашається основна сума заборгованості за використаний природний газ; у четверту чергу - компенсація вартості робіт, пов`язаних з припиненням (обмеженням) газопостачання споживачу.
Як встановлено судом першої інстанції та неоспорено учасниками справи, з листопада 2024 року по березень 2025 року постачальник поставив споживачеві природний газ на загальну суму 64650474,86 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, а саме: акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2024 на суму 6763886,99 грн; акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2024 на суму 423420,37 грн; акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2024 на суму 3193741,46 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2024 на суму 8951102,80 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2024 на суму 644702,65 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2024 на суму 4442632,93 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2025 на суму 9870717,29 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2025 на суму 743543,86 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2025 на суму 4651556,09 грн; акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2025 на суму 9784637,63 грн; акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2025 на суму 772514,29 грн; акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2025 на суму 4823429,21 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2025 на суму 6455610,16 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2025 на суму 446503,40 грн; акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2025 на суму 2682475,73 грн. Всі акти приймання-передачі підписано сторонами та скріплено печатками без жодних зауважень.
Як вказував позивач у позовній заяві, в порушення пункту 5.1. договору оплату за переданий газ відповідач здійснив частково у сумі 47289949,67 грн, з огляду на що сума простроченого та несплаченого основного боргу відповідача перед позивачем складає 17360525,19 грн, яку просив стягнути у судовому порядку.
У подальшому, 20.02.2026 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява (вх.№6254/26 від 20.02.2026) про зменшення позовних вимог, згідно якої Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», посилаючись на часткову сплату відповідачем коштів за поставлений природний газ, просило стягнути з Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» заборгованість у розмірі 17200000,00 грн.
Позиція суду апеляційної інстанції
Предметом спору у даній справі є вимога про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 17200000,00 грн.
Місцевий господарський суд, вирішуючи спір у даній справі, встановив, що оплату за переданий газ відповідач здійснив частково, отже, свої зобов`язання за договором відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим дійшов висновку, що вимога про стягнення заборгованості за договором №9256-ТКЕ(24)-14 постачання природного газу від 05.09.2024 у розмірі 17200000,00 грн підлягає задоволенню.
При цьому, як зазначалось, доводи відповідача про те, що залишок заборгованості має бути оплачений державою, господарський суд першої інстанції відхилив з посиланням на те, що сама лише наявність законодавчої можливості врегулювання заборгованості без фактичного вчинення дій учасників ринку шляхом проведення розрахунків та реструктуризації не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості, яка є предметом позову у даній справі. Жодних доказів на підтвердження того, що відповідач звільнений від обов`язку з оплати за спожитий ним природний газ, учасниками справи не надано та судом не встановлено.
Скаржник, звертаючись із апеляційною скаргою, не погоджується з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення з нього 600000,00 грн боргу, посилаючись на сплату ним вказаної суми грошових коштів ще до ухвалення рішення у справі, у зв`язку з чим в апеляційній скарзі просив скасувати частково оскаржуване рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення 600000,00 грн боргу.
Відповідно до частини першої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Зважаючи на зміст апеляційної скарги, Південно-західний апеляційний господарський суд здійснює перегляд оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення 600000,00 грн заборгованості за поставлений позивачем відповідачу природний газ.
Колегія суддів виходить з того, що частиною першою статті 2 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) господарського судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 Господарського процесуального кодексу України), зміст якої розкривають положення статті 13 цього Кодексу.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини третя та четверта статті 13 Господарського процесуального кодексу України).
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Статтею 113 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.
Частинами першою – четвертою статті 161 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.
За змістом частин першої та третьої статті 165 Господарського процесуального кодексу України заперечення проти позову відповідач викладає у відзиві, який повинен містити, зокрема заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
Відповідно до приписів частини восьмої статті 165 Господарського процесуального кодексу України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Приписами статті 178 Господарського процесуального кодексу України визначено, що у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.
Відповідно до частини першої статті 42 Господарського процесуального кодексу України учасники справи мають право, зокрема, ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, копії, одержувати копії судових рішень; подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав відзив на позовну заяву, узагальнені доводи якого зводились до того, що залишок боргу має бути оплачений державою, а не підлягає стягненню з Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» в силу вимог законодавства, яке було прийнято в період з 2022 року по даний час. Відповідач стверджував, що заборгованість, яка є предметом спору, дорівнює сумі різниці в тарифах, що підтверджується відповідними протоколами, має бути оплачена за рахунок компенсації різниці в тарифах, а не шляхом примусового стягнення такої заборгованості в судовому порядку, у зв`язку із чим просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
При цьому у відзиві на позов відповідач жодних доводів про часткове погашення заборгованості у розмірі 600000,00 грн не навів, як і не надав жодних доказів з цього приводу.
Таким чином, будучи обізнаним про розгляд справи господарським судом, відповідач не скористався наданими йому процесуальними правами на подання своїх пояснень щодо часткової сплати заборгованості та подання доказів часткової оплати за поставлений позивачем природний газ, з огляду на що господарським судом було розглянуто справу за наявними матеріалами та прийнято відповідне рішення.
За змістом статті 210 Господарського процесуального кодексу України, якою унормовано дослідження доказів, суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Письмові, речові і електронні докази оглядаються у судовому засіданні, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом, і пред`являються учасникам справи за їх клопотанням, а в разі необхідності - також свідкам, експертам, спеціалістам.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (стаття 236 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні наведених положень процесуального законодавства рішення з господарського спору може ґрунтуватися лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції послався на розгляд і дослідження матеріалів справи та оцінку доказів, та дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем до відповідача вимог про стягнення у повному обсязі заборгованості за договором постачання природного газу №9256-ТКЕ(24)-14 від 05.09.2024 у розмірі 17200000,00 грн, проте такі висновки зроблено за відсутності у матеріалах справи доказів часткової сплати відповідачем боргу у розмірі 600000,00 грн.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що основним з принципів господарського судочинства є принцип диспозитивності, передбачений пунктом 5 частини третьої статті 2 та статтею 14 Господарського процесуального кодексу України, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
З огляду на викладене, відповідачем реалізовано своє право щодо заперечення предмета спору на власний розсуд, доводам останнього надано належну оцінку судом першої інстанції.
Отже, доводи відповідача про неврахування місцевим господарським судом часткового погашення боргу при прийнятті рішення Південно-західний апеляційний господарський суд вважає безпідставними.
Окрім того, обставини щодо часткової оплати заборгованості, на які посилається відповідач в обґрунтування доводів апеляційної скарги, не є підставою для скасування судового рішення в силу положень статті 277 Господарського процесуального кодексу України та закриття провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України у зв`язку з відсутністю предмета спору.
Питання щодо розміру заборгованості може бути вирішено під час примусового виконання рішення суду в порядку Закону України «Про виконавче провадження».
Висновки суду апеляційної інстанції
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку із чим дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення, у зв`язку з чим колегія суддів відмовляє у задоволенні апеляційної скарги.
Розподіл судових витрат
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на апелянтів.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281 - 284 ГПК України, 
Південно-західний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Теплові мережі Ізмаїлтеплокомуненерго» залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 17.04.2026 у справі №916/288/26 залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках і строки, передбачені статтями 287, 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повну постанову складено 24.08.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран