Справа № 171/2391/25
2/171/1408/26
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

16 липня 2026 року    м. Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі: 
головуючого судді Мигалевича В.В.,
за участю секретаря судового засідання Жандарук В.В.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 , 
відповідача ОСОБА_3 , 
представника третьої особи: Волобоєвої О.О., 
розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Апостолівської міської ради, про поновлення батьківських прав, суд, -
встановив:
24.06.2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом в обґрунтування якого вказала, що рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області в справі №171/1664/24 позовні вимоги ОСОБА_3 про позбавлення її батьківських прав було задоволено. Суд вирішив позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 .. Після позбавлення батьківських прав вона істотно переглянула свою поведінку, змінила своє життя на краще, бажає та має можливість приймати участь у житті дитини, піклуватись про її фізичний та духовний розвиток, утримувати її матеріально, сприяти розвитку та гарному вихованню.
Враховуючи викладене, просила суд відновити батьківські права відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24.06.2025 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд.
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 27.03.2026 року справу прийняв до свого провадження суддя Мигалевич В.В..
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 07.05.2026 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Службу у справах дітей Апостолівської міської ради.
Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 15.06.2026 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивачка ОСОБА_1 та її представниця адвокат Глущенко Д.Л. у судовому засіданні, посилаючись на обставини та доводи зазначені у позові, заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі. Додатково позивач пояснила, що все осмислила, зрозуміла всі свої попередні помилки, яких у майбутньому припускатися вже не буде. Представниця позивачки просила позов задовольнити, оскільки позивачка переосмислила свою поведінку та хоче піклуватися про свою дитину.
Відповідач у судовому засіданні не заперечував проти позовних вимог.
Представниця третьої особи у справі, без самостійних вимог, Служби у справах дітей Апостолівської міської ради у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивачки, оскільки це відповідає інтересам дитини.
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Згідно з рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 31.07.2024 року ОСОБА_1 позбавлено батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_4 .. 
За змістом висновку служби у справах дітей Апостолівської міської ради про доцільність поновлення батьківських прав від 22.06.2026 року встановлено, що служба у справах дітей Апостолівської міської ради вважає за доцільне поновити батьківські права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , по відношенню до малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно із ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 2 вересня 1991року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
На цьому наголошує і практика ЄСПЛ, і практика Верховного Суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні до неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України).
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.
Також ЄСПЛ у рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», (заява № 2091/13) та у рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, § 100) зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
ЄСПЛ у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.
При цьому, у конкретній ситуації враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 52).
Відповідно до ч. 1 ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.
Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов`язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2020 року у справі № 484/920/18 (провадження № 61-6992св20) вказано, що «сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. При розгляді позовів батьків про передачу їм дитини іншими особами, від яких вони мають право вимагати її повернення, суд бере до уваги зокрема можливість батьків забезпечити належне виховання дитини, характер їхніх взаємовідносин з нею, прихильність дитини до осіб, у яких вона перебуває, й інші конкретні обставини справи. При цьому суд враховує, хто з зацікавлених осіб виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожної з осіб, особисті якості сторін, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані однієї з осіб сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. У будь-якому випадку суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам малолітньої дитини.
Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).
Отже, тлумачення частини четвертої статті 169 СК України свідчить, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, якщо зміниться поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Тому суд має суд має перевірити, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав. Такі обставини потрібно встановлювати через призму якнайкращих інтересів дитини та пріоритету збереження сімейних зв`язків, які можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, зокрема у разі, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною.
Перевіряючи поведінку матері, наданими доказами, позивачки у справі ОСОБА_1 , суд відзначає, що вона з часу позбавлення її батьківських прав переосмислила свою поведінку, змінила її на краще та бажає приймати участь у житті своєї дитини, піклуватися про неї, виконувати свої обов`язки по відношенню до дитини, як матері.
Суд знаходить доцільними доводи органу опіки та піклування, щодо поновлення батьківських прав, оскільки житло ОСОБА_1 перебуває в належному санітарно-гігієнічному стані. Позивачка займається вихованням сина, забезпечує його всім необхідним для розвитку та проживання, між матір`ю та дитиною існує сильний емоційний зв`язок. Батько не заперечує проти поновлення матері батьківських прав, оскільки вона бажає бути поновленою у батьківських правах по відношенню до сина, а також турбується про фізичний та психічний розвиток, забезпечила належні умови для проживання і захищає права та інтереси дитини.
Отже приведені вище обставини у достатній мірі переконують суд, що поведінка ОСОБА_1 після позбавлення її батьківських прав суттєво змінилася на краще.
Керуючись ст. ст. 150, 164-166, 180, 181 СК України, ст. ст. 4, 12, 76, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 265, 268, 273, 280, 281, 289, 354, 355, 430 ЦПК України, суд,- 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Апостолівської міської ради, про поновлення батьківських прав - задовольнити.
Поновити батьківські права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , відносно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Дніповського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 17.07.2026.

Суддя	В. В. Мигалевич