ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2026 року місто Київ
Справа № 752/7665/26
Апеляційне провадження № 22-ц/824/10857/2026
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Желепи О.В.,
суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В., 
за участю секретаря судового засідання Рябошапка М. О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2026 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену у складі судді Машкевич К. В., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів
ВСТАНОВИВ
У провадженні Голосіївського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів.
Позов обґрунтовано тим, що 28 лютого 2021 року ОСОБА_2 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Після підписання заяви ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 200 000 грн.
Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі, а саме надав ОСОБА_2 можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах установленого кредитного ліміту, однак ОСОБА_2 , усупереч договірним зобов`язанням, у встановлені строки належні грошові кошти не повернув.
01 лютого 2023 року у ОСОБА_2 виникла прострочена заборгованість за кредитним договором, у зв`язку із чим Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.
26 вересня 2023 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва відкрито провадження у справі № 752/19722/23 за позовом Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Після виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором та під час розгляду справи про стягнення заборгованості ОСОБА_2 були відчужені належні йому на праві власності транспортні засоби.
10 березня 2023 року у ТСЦ № 5942 РСЦ ГСЦ МВС в Харківській, Полтавській, Сумській областях на підставі договору купівлі-продажу № 5942/2023/3399864 від 10 березня 2023 року проведено перереєстрацію транспортного засобу марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2021 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , з ОСОБА_2 на нового власника ОСОБА_3 
28 жовтня 2023 року, після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , у ТСЦ МВС № 8045 в місті Києві на підставі договору купівлі-продажу № 11141 від 28 жовтня 2023 року проведено перереєстрацію транспортного засобу марки AUDI A4, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Позивач зазначає, що вказані правочини були вчинені ОСОБА_2 після виникнення простроченої кредитної заборгованості та, на переконання Банку, спрямовані на виведення майна з-під можливого звернення стягнення, у зв`язку із чим просить визнати недійсними договори купівлі-продажу зазначених транспортних засобів як такі, що мають ознаки фраудаторних правочинів.
Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову, у якій Банк просив заборонити ОСОБА_1 , сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, Центрам надання адміністративних послуг вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки AUDI A4, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , а також заборонити ОСОБА_3 , сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, Центрам надання адміністративних послуг вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2021 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .
Заява обґрунтована тим, що у разі подальшого відчуження транспортних засобів, які є предметом оспорюваних договорів, ефективний захист прав Банку буде істотно ускладнений, оскільки позивач буде змушений звертатися з новими позовами до наступних набувачів майна, а спірні правочини, на переконання Банку, були вчинені боржником на шкоду кредитору.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2026 року заяву представника позивача про забезпечення позову залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено наявності підстав для застосування заходів забезпечення позову, не надано належних доказів того, що невжиття таких заходів може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду чи ефективного захисту прав позивача, а також не підтверджено достатніми доказами належність майна тим особам, щодо яких заявник просить установити заборону.
Не погоджуючись з такою ухвалою, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2026 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції безпідставно та формально відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову, не врахувавши характер спірних правовідносин, предмет заявленого позову, час виникнення заборгованості, час укладення оспорюваних договорів, а також реальний ризик подальшого відчуження транспортних засобів, які є предметом спору.
Апелянт вказує, що спірні правочини були вчинені після виникнення простроченої кредитної заборгованості та після відкриття провадження у справі про стягнення заборгованості, що свідчить про наявність обґрунтованого припущення щодо недобросовісної поведінки боржника та ризику ускладнення ефективного захисту прав Банку.
Також Банк зазначає, що забезпечення позову шляхом заборони вчинення реєстраційних дій щодо транспортних засобів не позбавляє фактичного власника можливості володіти та користуватися майном, а лише тимчасово обмежує можливість його подальшого відчуження до вирішення спору по суті.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 квітня 2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.
Копія апеляційної скарги з додатками була надіслана учасникам справи. Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У судове засідання представник позивача та відповідачі не з`явилися, про дату, час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду апеляційної інстанції не надходило, явка учасників справи обов`язковою не визнавалася, тому колегія суддів, з урахуванням положень частини другої статті 372 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі матеріалів.
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.
Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частини другої статті 263 ЦПК України законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до частини третьої статті 263 ЦПК України судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечено забороною вчиняти певні дії.
Відповідно до частини другої статті 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.
Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Пункт 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснює, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях звертав увагу, що при застосуванні процедурних правил національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який впливає на справедливість процедури, так і надмірної гнучкості, яка призводить до нівелювання процедурних вимог, установлених законом (рішення у справах «Walchli v. France» від 26 липня 2007 року, «ТОВ «Фріда» проти України» від 08 грудня 2016 року).
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що співмірність заходів забезпечення позову передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття таких заходів з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок їх невжиття. Суд має враховувати відповідність права чи інтересу, за захистом якого звернувся заявник, вартості майна або майнових наслідків, на які може вплинути обраний захід забезпечення позову, а також баланс інтересів сторін та інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 звернуто увагу, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується лише з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню, оскільки цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову у справі, рішення в якій не підлягає класичному примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача.
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22 зазначено, що вимога надання доказів щодо очевидних речей, зокрема доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном, свідчить про застосування судом завищеного або заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу транспортних засобів, посилаючись на те, що такі договори були укладені ОСОБА_2 після виникнення кредитної заборгованості та, за доводами Банку, спрямовані на виведення майна з-під можливого звернення стягнення.
Предметом позову є вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу № 11141 від 28 жовтня 2023 року щодо транспортного засобу марки AUDI A4, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , та договору купівлі-продажу № 5942/2023/3399864 від 10 березня 2023 року щодо транспортного засобу марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2021 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .
З матеріалів справи вбачається, що прострочена заборгованість за кредитним договором виникла у ОСОБА_2 01 лютого 2023 року, тобто до укладення оспорюваних договорів купівлі-продажу транспортних засобів.
Також матеріали справи свідчать, що 26 вересня 2023 року Голосіївським районним судом міста Києва відкрито провадження у справі № 752/19722/23 за позовом Банку до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, після чого 28 жовтня 2023 року було відчужено транспортний засіб AUDI A4 на користь ОСОБА_1 .
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у подальшому рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року у справі № 752/19722/23 у задоволенні позову Банку було відмовлено, однак постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2025 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову Банку, яким стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 250 780,40 грн за договором від 28 лютого 2021 року.
З наведеного вбачається, що на момент вирішення питання про забезпечення позову між Банком та ОСОБА_2 існує не абстрактний, а конкретний майновий спір, пов`язаний із невиконанням грошового зобов`язання та оспорюванням правочинів щодо відчуження майна, яке, за доводами позивача, могло бути використане для задоволення вимог кредитора.
Колегія суддів відхиляє висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову лише з мотивів недоведеності майбутнього відчуження транспортних засобів, оскільки подальше відчуження майна є подією, яка може настати у майбутньому, а тому не може вимагатися від заявника як уже доконаний факт. Для вирішення питання про забезпечення позову достатнім є встановлення обґрунтованого припущення про те, що невжиття відповідного заходу може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача.
Таке припущення у цій справі ґрунтується не лише на загальних доводах Банку, а й на послідовності фактичних обставин: виникненні простроченої заборгованості, зверненні Банку до суду з позовом про стягнення боргу, відкритті провадження у справі про стягнення заборгованості, подальшому відчуженні транспортного засобу AUDI A4 на користь близької особи та відсутності в матеріалах справи переконливих відомостей про наявність у ОСОБА_2 іншого майна, достатнього для реального задоволення вимог кредитора.
Доводи апеляційної скарги про те, що невжиття заходів забезпечення позову нівелює ефективний захист позивача, є частково обґрунтованими, оскільки за відсутності тимчасової заборони на реєстраційні дії щодо майна, яке є предметом оспорюваного правочину та зареєстроване за учасником цієї справи, існує ризик його подальшого відчуження на користь третіх осіб, що призведе до розширення кола учасників спору, збільшення тривалості судового захисту та необхідності пред`явлення нових вимог.
Колегія суддів також не погоджується з формальним підходом суду першої інстанції до оцінки доказів, оскільки суд мав оцінити не ізольовано кожен документ, а сукупність обставин, на які посилався заявник: наявність кредитної заборгованості, час відкриття провадження у справі про стягнення боргу, час відчуження спірного транспортного засобу, родинний характер набувача AUDI A4, предмет позову та зв`язок заявленого заходу забезпечення з таким предметом.
Забезпечення позову застосовується як процесуальна гарантія ефективного захисту прав та інтересів особи, яка звернулася до суду. Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення про те, що невжиття відповідного заходу може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист чи поновлення порушених або оспорюваних прав позивача.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена матеріалами справи наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити, зокрема, вчинення боржником дій, спрямованих на відчуження майна після виникнення заборгованості, після пред`явлення вимоги кредитора або після звернення кредитора до суду з позовом про захист свого права.
Метою заходу забезпечення позову є підтримання існуючого становища до вирішення спору по суті. Тимчасовий захід забезпечення позову спрямований на те, щоб протягом судового розгляду не відбулося подальшої зміни фактичного або юридичного стану майна, яке пов`язане з предметом спору, а суд залишався у змозі забезпечити ефективний захист права у разі задоволення позову.
Апеляційний суд враховує, що заявлений захід забезпечення позову не спрямований на фактичне вилучення транспортного засобу, не позбавляє власника можливості володіти та користуватися автомобілем, не вирішує спір про дійсність договору купівлі-продажу по суті, а лише тимчасово унеможливлює зміну реєстраційного статусу транспортного засобу до вирішення справи.
Тому заборона вчинення реєстраційних дій щодо транспортного засобу AUDI A4 перебуває у прямому зв`язку з предметом спору, є здатною забезпечити ефективність майбутнього судового захисту, відповідає вимогам співмірності та не є тотожною задоволенню заявлених позовних вимог.
Разом з тим суд апеляційної інстанції звертає увагу, що заявлені позивачем заходи забезпечення позову не можуть бути застосовані у повному обсязі.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру транспортних засобів від 29 червня 2026 року транспортний засіб марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2021 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_3 .
Матеріали справи не містять належних відомостей про те, що зазначений транспортний засіб на момент вирішення питання про забезпечення позову належить ОСОБА_2 або ОСОБА_1 , тобто учасникам цієї справи.
Отже, застосування заходів забезпечення позову щодо транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG, який зареєстрований за особою, що не є учасником цієї справи, може призвести до обмеження прав такої особи без надання їй процесуальної можливості висловити свою позицію щодо застосування відповідного заходу.
Вирішуючи питання про співмірність, колегія суддів враховує, що заборона реєстраційних дій щодо транспортного засобу AUDI A4 стосується майна, яке за матеріалами справи зареєстроване за ОСОБА_1 , тобто за учасником справи, та є предметом одного з оспорюваних договорів.
Водночас застосування аналогічного заходу щодо транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG, який згідно з витягом з реєстру зареєстрований за ОСОБА_3 , тобто особою, яка не є учасником справи, не відповідатиме вимогам співмірності, балансу інтересів та принципу недопустимості необґрунтованого обмеження прав інших осіб.
Відмова у вжитті заходів забезпечення позову щодо транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG не є висновком суду щодо обґрунтованості або необґрунтованості позовних вимог у цій частині, а зумовлена виключно тим, що на час апеляційного перегляду зазначений транспортний засіб зареєстрований за особою, яка не є учасником справи, а тому застосування до неї заборони вчинення реєстраційних дій без надання процесуальної можливості висловити свою позицію не відповідало б принципу співмірності та балансу інтересів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що заява АТ КБ «ПриватБанк» про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню, а саме в частині заборони вчинення реєстраційних дій щодо транспортного засобу марки AUDI A4, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на зміст заявлених позовних вимог, обставини виникнення заборгованості, час укладення оспорюваних договорів, характер заявленого заходу забезпечення позову та доводи позивача про ознаки фраудаторності спірних правочинів, своїх висновків належним чином не обґрунтував та дійшов помилкового висновку про відсутність будь-яких підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Застосування вказаного виду забезпечення позову в частині заборони вчинення реєстраційних дій щодо автомобіля AUDI A4 є пропорційним, оскільки його невжиття може призвести до подальшого відчуження майна на користь третіх осіб, що, у свою чергу, може негативно позначитися на реалізації права позивача на ефективний судовий захист.
Водночас у частині вимог про заборону вчинення реєстраційних дій щодо транспортного засобу VOLKSWAGEN TOUAREG заява задоволенню не підлягає, оскільки з наданого витягу з реєстру вбачається, що зазначене майно зареєстроване за особою, яка не є учасником справи, а тому застосування обмежувального заходу щодо цього майна може порушити права такої особи.
Відповідно до частини першої статті 157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом.
Відповідно до частини другої статті 157 ЦПК України така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частини другої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Таким чином, доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу, ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам у повному обсязі, а тому ухвала підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.
На підставі викладеного, керуючись статтями 149, 150, 157, 263, 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 31 березня 2026 року скасувати.
Заяву Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову задовольнити частково.
Заборонити ОСОБА_1 , сервісним центрам Міністерства внутрішніх справ України, Центрам надання адміністративних послуг вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо транспортного засобу марки AUDI A4, 2001 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , до вирішення цієї справи по суті та набрання рішенням законної сили.
В іншій частині вимог заяви Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про забезпечення позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук 

В.В. Соколова