П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/2192/25 Головуюча суддя 1-ої інстанції - Поліщук Ірина Миколаївна 
Суддя-доповідач - Гнап Д.Д. 
03 вересня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючої судді: Гнап Д.Д. 
суддів: Яремчукa К.О.  Сушка О.О. , 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
I. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ І РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
До Вінницького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги мотивовані бездіяльністю відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу з 25.02.2022 по 20.05.2023 грошового забезпечення, обрахованого із врахуванням прожиткового мінімуму, встановленого станом на 01 січня календарного року, а також щодо невидачі довідки про щомісячні додаткові види грошового забезпечення та премії, що подається для призначення пенсії.
Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення з 25.02.2022 по 19.05.2023, грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, премії, без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 перерахунок його грошового забезпечення з 25.02.2022 по 19.05.2023, а також виплачених за вказаний період грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік, премії, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" станом на 01.01.2022 та Законом України "Про Державний бюджет України на 2023 рік" станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, та провести виплату, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії відповідача стосовно обчислення та виплати грошового забезпечення за період з 25.02.2022 по 19.05.2023, без урахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 01.01.2022 Законом України "Про Державний бюджет України на 2022 рік" є протиправними.

II. УЗАГАЛЬНЕНІ ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ ТА ПОЗИЦІЙ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу та просить скасувати таке рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для розгляду справи, невідповідність висновків обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення правового спору. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при нарахуванні грошового забезпечення позивачу, відповідач правомірно враховував положення Постанови №704 у редакції чинній на час проведення таких нарахувань.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

III. ВСТАНОВЛЕНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 №236 від 21.08.2023 позивача виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 21.08.2023.
Втім, вважаючи, що відповідачем протиправно не враховано розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом станом на 01.01.2022 та 01.01.2023 при обчисленні грошового забезпечення з 25.02.2022 по 20.05.2023, а також інших одноразових видів грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом
Відповідач відповіді на заяву позивача не надав.
Позивач, вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати за період з 25.02.2022 по 19.05.2023, грошового забезпечення, а також всіх інших належних за цей період додаткових видів грошового забезпечення, з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, звернувся до суду з даним позовом.

IV. ОЦІНКА ВИСНОВКІВ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Приписами частин першої - третьої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє грошове забезпечення.
Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 затверджено тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів та визначено структуру грошового забезпечення військовослужбовців.
У первинній редакції пункту 4 постанови № 704 було передбачено, що розміри посадових окладів та окладів за військовими званнями визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт.
Пунктом 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 до пункту 4 постанови № 704 внесено зміни, внаслідок яких при визначенні посадових окладів та окладів за військовими званнями застосовувався прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня 2018 року.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29 січня 2020 року у справі № 826/6453/18 пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України № 103 визнано протиправним та нечинним.
Як наслідок, з 29 січня 2020 року підлягає застосуванню пункт 4 постанови № 704 у редакції, яка діяла до внесення змін постановою № 103.
Верховний Суд у постановах від 02 серпня 2022 року у справі № 440/6017/21 та від 12 вересня 2022 року у справі № 500/1813/21 сформулював правову позицію, відповідно до якої після скасування пункту 6 постанови № 103 виникли правові підстави для застосування при визначенні розмірів посадових окладів та окладів за військовими званнями прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року.
Зазначений правовий підхід надалі був підтверджений Верховним Судом, зокрема у зразковій справі № 400/6254/24, у якій Суд виходив із того, що після 29 січня 2020 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлений законом на 01 січня відповідного календарного року, є розрахунковою величиною для визначення посадових окладів та окладів за військовими званнями за пунктом 4 постанови № 704.
Отже, у спірному періоді — з 25 лютого 2022 року по 19 травня 2023 року — відсутні правові підстави для застосування при визначенні посадового окладу та окладу за військовим званням прожиткового мінімуму у розмірі 1762,00 грн, встановленому станом на 01 січня 2018 року.
При цьому постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 481 пункт 4 постанови № 704 викладено в іншій редакції, яка набрала чинності 20 травня 2023 року.
Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для перерахунку грошового забезпечення за період до 19 травня 2023 року є правильним.
Доводи апеляційної скарги про те, що Військова частина НОМЕР_1 є неналежним відповідачем лише з огляду на відсутність у неї статусу юридичної особи та перебування на фінансовому забезпеченні Військової частини НОМЕР_2 , колегія суддів відхиляє.
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єктом владних повноважень є, зокрема, інший суб`єкт при здійсненні ним публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.
Частиною другою статті 46 КАС України передбачено, що відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Таким чином, для визначення належного відповідача у спорі необхідно встановити, чи є саме цей суб`єкт учасником відповідного спірного матеріального правовідношення та чи пов`язані з ним оскаржувані позивачем рішення, дії або бездіяльність.
Сам по собі факт відсутності у військової частини статусу окремої юридичної особи не є достатньою підставою для висновку про її неналежність як відповідача у публічно-правовому спорі, якщо така військова частина є організаційним формуванням, у якому військовослужбовець проходив військову службу, був зарахований до списків особового складу та яке відповідно до законодавства організовує проходження ним військової служби і оформлення документів щодо грошового забезпечення.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 у спірний період проходив військову службу саме у Військовій частині НОМЕР_1 , перебував у списках її особового складу та був виключений зі списків особового складу цієї військової частини наказом її командира від 21 серпня 2023 року № 236.
Тобто саме Військова частина НОМЕР_1 була військовою частиною, у якій позивач проходив військову службу у спірний період.
Відповідно до пунктів 3 та 7 Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260, грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується за місцем проходження військової служби або органом, у якому військова частина перебуває на фінансовому забезпеченні.
При цьому перебування військової частини на фінансовому забезпеченні іншої військової частини означає здійснення останньою фінансування та фактичного проведення відповідних платежів, однак саме по собі не свідчить про те, що фінансовий розпорядник стає суб`єктом усіх матеріальних правовідносин, пов`язаних із проходженням військової служби особами, які перебувають у штаті іншої військової частини.
Верховний Суд у постановах від 28 травня 2026 року у справі № 420/28894/24 та від 20 серпня 2026 року у справі № 480/4814/25 виходив із того, що у разі перебування військової частини на фінансовому забезпеченні іншої військової частини обов`язок щодо організації оформлення та подання документів, необхідних для нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, покладається на військову частину, до штату якої його зараховано та у списках особового складу якої він перебуває, тоді як військова частина — розпорядник коштів забезпечує фінансування та фактичну виплату відповідних сум.
Отже, наведені апелянтом обставини щодо фінансового забезпечення Військової частини НОМЕР_1 Військовою частиною НОМЕР_2 не спростовують належності Військової частини НОМЕР_1 як відповідача у цьому спорі.
За таких обставин доводи апеляційної скарги щодо неналежності відповідача є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
V. ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до статті 242 КАС України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених дослідженими доказами.
Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні у матеріалах справи докази та правильно застосував норми матеріального і процесуального права.
За таких обставин підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, передбачені статтею 317 КАС України, відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуюча | | | Гнап Д.Д.
Судді | | | Яремчук К.О.    Сушко О.О.