КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 361/1558/26 Головуючий у суді І інстанції Ведмідь Н.В.
Провадження № 22-ц/824/9120/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 липня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Борисової О.В., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року, постановлену за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію,

в с т а н о в и в:

У лютому 2026 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію.
23 лютого 2026 року представник позивачів - адвокат Григораш К.М. подала заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1601995232106, номер відомостей про речове право: 61766541, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , та встановити їй заборону здійснювати відчуження, розпорядження належною їй на праві приватної власності 1/3 часткою зазначеної квартири.
Заяву обґрунтувала тим, що 12 серпня 2025 року між позивачами та відповідачкою ОСОБА_3 укладено договір позики грошових коштів в сумі 30 700 доларів США на строк до 30 вересня 2025 року.
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики разом із заявою про забезпечення позову, яка була частково задоволена постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі № 361/11549/25.
Відповідачка отримала копію вказаної позовної заяви з додатками 03 жовтня 2025 року та одразу на наступний день - 04 жовтня 2025 року здійснила укладення договору дарування частки квартири, за яким ОСОБА_3 відчужила належну їй на праві власності 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 , безоплатно на користь своєї матері ОСОБА_4 .
У зв`язку з наведеним, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2, відкритого з виконання вищевказаної постанови, приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Кузьменком О.С. не було накладено арешт на належну відповідачці ОСОБА_3 1/3 частину квартири.
Виходячи з викладеного, у позивачів є обґрунтовані підстави вважати, що у разі невжиття заходів забезпечення позову, виконання рішення суду у даній справі може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року в задоволенні заяви адвоката Григораш К.М., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про забезпечення позову відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у поданій заяві про забезпечення позову належним чином не обґрунтовано те, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а доводи заяви зводяться виключно до припущення про потенційну можливість здійснення відповідачами відчуження майна та про їх недобросовісність. Враховуючи зміст позовних вимог, із якими позивачі звернулися до суду, надані докази в обґрунтування поданої заяви, відсутні підстави для задоволенні такої заяви, оскільки наведені у ній обґрунтування не підтвердження належними та достовірними доказами, а з поданих доказів не можливо дійти висновку про те, що існує реальна загроза чи утруднення майбутнього виконання рішення суду.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Григораш К.М. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідачка ОСОБА_3 , достеменно знаючи про існування боргового зобов`язання перед позивачами, а також подання ними позовної заяви про стягнення заборгованості за договором позики та заяви про забезпечення позову, подарувала належну їй 1/3 частку квартири, яка є її єдиним нерухомим майном, за оспорюваним договором дарування своїй матері ОСОБА_4 .
Таким чином, відповідачка діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами стосовно позивачів, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредиторів і спрямований на недопущення звернення стягнення на вищевказане майно у разі прийняття судом рішення у справі № 361/11549/25 на їх користь.
За вказаних обставин є доведеним факт недобросовісності дій ОСОБА_3 , яка насамперед ухилилася від виконання договору позики на підставі виданої розписки, не повернула в строк грошові кошти та у подальшому, зловживаючи правами, унеможливила виконання постанови апеляційного суду про забезпечення позову та можливого звернення стягнення на нерухоме майно.
Зважаючи на те, що відповідно до умов договору дарування відповідачки належать до першої ступені споріднення, є реальним ризик подальшого ухилення вже ОСОБА_4 за домовленістю із ОСОБА_3 від виконання рішення суду шляхом відчуження іншій особі належної їй на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 , яка містить в собі 3 окремо зареєстровані частки по 1/3 кожна, оскільки ці частки набувались ОСОБА_4 з різних підстав.
Позивач наголошує, що можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Незважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами наявні спірні правовідносини, а також, що дії відповідачки щодо відчуження частки квартири до звернення позивачів із позовом можуть бути оцінені як такі, що створюють ризик порушення майнових прав позивачів, водночас дійшов до неправильного висновку про відмову у забезпеченні позову.
Можливе подальше відчуження відповідачкою ОСОБА_4 спірної квартири об`єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивачів з огляду на те, що оспорюваний у цій справі правочин не буде підставою для наступної зміни власника квартири, а тому визнання його недійсним не відновлюватиме порушене право позивачів та спонукатиме останніх до ініціювання нових судових спорів. Будучи власником частки такого нерухомого майна, відповідачка має беззаперечну можливість здійснити його відчуження, з огляду на необмежене право щодо розпорядженням майном у разі незастосування заходу забезпечення позову з метою ухилення від виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. 
Отже, наведеним вище підтверджується достатня імовірність утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання недійсним договору дарування таневжиття заходів забезпечення позову.
Відзиви на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надійшли.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивачів - адвокат Григораш К.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
Представник відповідачок - адвокат Хомік Є.М. в судовому засіданні заперечувала проти аргументів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що предметом спору між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з одного боку та  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з другого у межах даної справи є визнання недійсним договору дарування частки квартири, укладеного між відповідачками, посвідченого 04 жовтня 2025 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Маржиною А.А. за реєстровим № 758, з моменту його укладення, а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 81174357 від 04 жовтня 2025 року, прийнятного приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Маржиною А.А.
Предмет спору стосується 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1601995232106, номер відомостей про речове право: 61766541, що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_4 на підставі оспорюваного договору дарування і до 04 жовтня 2025 року перебувала у власності ОСОБА_3 .
Позивачі, пред`являючи позов у цій справі, посилались на те, що відповідачка ОСОБА_3  діяла очевидно недобросовісно та зловживала правами по відношенню до них, а саме після отримання засобами поштового зв`язку екземпляру позовної заяви та заяви про забезпечення позову відчужила на підставі безоплатного правочину належну їй частку квартири близькому родичу (матері) з метою уникнення виконання своїхзобов'язань з повернення боргу за договором позики та недопущення звернення стягнення на її майно у разі прийняття судом рішення у справі № 361/11549/25 на користь кредиторів, що порушує їх майнові інтереси.
Суд першої інстанції, відмовляючи у вжитті заходів забезпечення позову, відзначив, що дії відповідачки ОСОБА_3 щодо відчуження частки квартири до звернення позивачів із новим позовом можуть бути оцінені як такі, що створюють ризик невиконання майнових прав позивачів. Проте ці обставини не роблять запропоноване забезпечення позову ефективним та співмірним, оскільки накладення арешту на частку, яка наразі належить ОСОБА_4 , не гарантує реального забезпечення прав позивачів, доказів вчинення цією відповідачкою дій щодо відчуження частки квартири суду не надано, тоді як забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивачів, так і відповідачів.
Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 виснувала, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».
Колегія суддів враховує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.
Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 201/9686/23 (провадження № 61-18173св23).
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 викладено висновки, які є застосовними у справі, яка переглядається, а саме: «45. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить.
46. Тому Велика Палата Верховного Суду констатує, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
47. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами».
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У справі, яка переглядається, між сторонами наявний спір щодо правомірності відчуження  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на підставі безоплатного правочину від 04 жовтня 2025 року - договору дарування частки (1/3) квартири  АДРЕСА_2 , після пред`явлення до Броварського міськрайонного суду Київської області позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 30 700 доларів США (справа № 361/11549/25).
Позивачі заявили позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування частки квартири з підстав фраудаторності цього правочину, а у порядку забезпечення пред`явленого позову просили суд, зокрема накласти арешт на 1/3 частку вказаної вище квартири, що належить відповідачці ОСОБА_4 .
Відмовляючи у застосуванні такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції не врахував наявність дійсного спору між сторонами та ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивачів, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі, співмірність обраного позивачами виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами.
Крім того, дійсна мета звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до суду із заявою про забезпечення позову підтверджується тим, що суд першої інстанції не встановив, а учасники справи не посилаються на те, що таке звернення позивачів спрямоване на зловживання ними своїми правами.
Навпаки, підставами подання заяви про забезпечення позову у цій справі позивачі зазначили необхідність забезпечення їх можливості ефективного захисту та поновлення права кредиторів, яке вони вважають порушеним відповідачками.
Так, звертаючись з відповідною заявою, представник позивачів обґрунтовувала її тим, що забезпечення позову у вигляді обтяження майна арештом направлено саме на недопущення переходу права власності на спірну частину квартиру до третіх осіб, що може значно утруднить або взагалі унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову про визнання договору частки квартири дарування недійсним, метою якого у свою чергу є власний майновий інтерес позивачів, який полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи (боржника, відчужувача) чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість реалізації прав позивачів як кредиторів за потенційним рішенням суду у справі № 361/11549/25.
Як вбачається з матеріалів справи, постановою Київського апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі № 361/11549/25 в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики вже було накладено арешт на належну ОСОБА_3 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1601995232106.
Проте відповідно до постанови приватного виконавця виконавчого округу Київської області Кузьменка О.С. від 05 лютого 2026 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_2 вищевказане судове рішення у цій частині не було виконано, так як 1/3 частина квартири була перереєстрована на нового власника ОСОБА_4 до відкриття виконавчого провадження та не належить боржнику ОСОБА_3 .
Отже, наявні документально підтверджені та обґрунтовані підстави вважати, що у даному випадку не виключається реальна можливість повторного розпорядження відповідачкою ОСОБА_4 зареєстрованим за нею майном, правомірність первісного відчуження якого є предметом судового розгляду у цій справі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22звернуто увагу на те, що можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Суду першої інстанції було надано достатньо доказів і наведено значимі факти того, що захист прав та інтересів позивачів у зазначеній справі є неможливим без вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірне нерухоме майно.
З огляду на наведене, обґрунтованими є доводи позивача про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/3 частку квартири АДРЕСА_2 ,може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду в цій справі, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів позивачів, за захистом яких вони звернулись до суду.
Запропоновані представником позивачів заходи забезпечення позову є дієвою та оптимальною процесуальною дією щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів і попередження потенційно-можливих недобросовісних дій з боку відповідачок чи пов`язаних з ними осіб щодо вчинення правочинів з відчуження спірного майна.
Суд першої інстанції обставини щодо застосування у цій справі заходів забезпечення позову належним чином не дослідив, не врахував наявність між сторонами спору про визнання недійсним договору щодо безоплатного відчуження спірного майна, а також існування обґрунтованих підстав для вжиття заходів забезпечення позову, які є доцільними та співмірними із предметом позову і усунуть ризики порушення прав позивачів та утруднення виконання рішення суду в разі задоволення їх позовних вимог.
За таких обставин, відмовляючи  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у забезпеченні позову в зазначеній справі, місцевий суд в порушення вимог статей 149, 150, 153 ЦПК України дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для вжиття відповідних заходів шляхом накладення арешту на спірне рухоме майно, так як у відповідачок існує реальна можливість вільно розпорядитися ним на власний розсуд, чим може нівелюватися функція судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів позивачів, які вони захищають в межах даної судової справи.
Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог позивачів щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і породження нових спорів, що не відповідає завданню цивільного судочинства. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками даного судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
Водночас суд апеляційної інстанції зауважує, що за змістом статті 151 ЦПК України від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.
Тобто при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття кожного з таких заходів.
Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22).
Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним.
Враховуючи предмет спору у цій справі, не є необхідним і співмірним додатково встановлювати відповідачці ОСОБА_4 заборону здійснювати відчуження та розпорядження належною їй на праві власності 1/3 часткою квартири АДРЕСА_2 .
Зважаючи на вищевикладене, оскаржувана ухваласуду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову не відповідає матеріалам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, постановлена з порушенням норм процесуального права, що в силу статті 376 ЦПК України є підставою для її скасування з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі.
Постанова апеляційного суду, яка прийнята з такого процесуального питання, як вжиття заходів забезпечення позову, не стосується вирішення спору по суті та не є остаточним судовим рішенням у справі, тому відповідно до положень статей 141, 382 ЦПК України питання розподілу судових витрат у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції не вирішується.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити частково.
В порядку забезпечення позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстраціюнакласти арешт на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1601995232106, номер відомостей про речове право: 61766541, що належить на праві власності ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4 ).
У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 23 липня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній