Справа № 454/3575/24	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2026 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:
головуючого - судді Фарина Л. Ю. ,
за участю секретаря Бельзецькій О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сокаль в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи , 
в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Найда К.В. звернулася до суду з позовом та просить суд стягнути з МТСБУ страхового відшкодування як грошову компенсацію за понесені витрати за спорудження надгробного пам`ятника в сумі 70000,00грн., страхового відшкодування як грошову компенсацію за спричинену шкоду втратою годувальника в розмірі 190000,00грн. та витрат на правову допомогу в сумі 50000,00грн.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 24.04.2022р. о 17.30год на автодорозі сполученням Рава-Руська-Гайок в межах с.Реклинець Львівської області відбулося ДТП за участі автомобіля марки «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та мотоцикла марки «Viper» д.н.з. НОМЕР_2 яким керував ОСОБА_3 . Внаслідок зіткнення водій мотоциклу ОСОБА_4 загинув від отриманих травм на місці події.
Позивач, як матір загиблого, зазнала непоправної шкоди у зв`язку із втратою годувальника. Посилаючись на норми ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01.07.2004р. в редакції чинній на дату ДТП позивач має право на відшкодування шкоди у зв`язку із втратою годувальника, завданої джерелом підвищеної небезпеки, яка гарантована страховим відшкодуванням в ліміті 320000,00грн.
Таким чином, в результаті вищевказаного ДТП та наслідків від нього, матері загиблого ОСОБА_1 було завдано шкоди, у зв`язку з чим виникло право на її відшкодування за рахунок відповідача, у розмірі та з підстав викладених вижче, яку просить стягнути з відповідача МТСБУ оскілки останній відшкодовує шкоду, заподіяну смертю потерпілої фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 02.10.2024 року відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.
Враховуючи наведене, відповідно до ч.8 ст. 178 та ч.5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи та надані пояснення судом встановлено наступне.
24.04.2022р. о 17.30год на автодорозі сполученням Рава-Руська-Гайок 46км у с.Реклинець Львівської області водій автомобіля марки «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 здійснив зіткнення з задньою частиною мотоцикла марки «Viper» д.н.з. НОМЕР_2 яким керував ОСОБА_3 внаслідок чого його пасажир ОСОБА_4 загинув від отриманих травм на місці події а водій отримав тілесні ушкодження та був госпіталізований.
За даним фактом 25.04.2022р. внесено відомості до ЄРДР №62022140010000174 за ч.2 ст.286 КК України.
Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 підтверджено смерть ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Вказані факти також підтверджено матеріалами кримінального провадження, довідками про причину смерті, висновком експерта та протоколами допиту свідка, протоколом огляду місця ДТП тощо.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 .
Батько загиблого ОСОБА_4 – ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_5 .
В результаті вищевказаного зіткнення та наслідків від ДТП у вигляді загибелі ОСОБА_4 , його матері завдано шкоди, у зв`язку з втратою годувальника тому вона звернулася на відшкодування збитків за рахунок відповідача.
У даній справі страховий випадок настав 24.04.2022 року, а тому до врегулювання страхових випадків, слід застосовувати вимоги Закону України від 01.07.2004 №1961-IV.
Проте матеріали справи не містять доказів що станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією транспортного засобу марки «Hyundai Tucson» д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок дії якого заподіяно шкоду, була застрахована чи ні.
У позовній заяві також згадується про те, що до відповідача було скеровано повідомлення про ДТП та заяву про виплату страхового відшкодування, проте така не долучена до матеріалів справи.
Отже не зрозумілим стає той факт чи приймалося відповідачем рішення про виплату страхового відшкодування чи ні, з яких причин, такої відмови також не долучено до матеріалів справи.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Згідно частини 3 статті 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик, а у випадках, передбачених частиною першою та пунктом 3 частини другої статті 43 цього Закону, - МТСБУ, відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю потерпілої фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим).
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Головною умовою покладення на особу обов`язку компенсувати моральну шкоду є наявність такої шкоди.
При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з пунктом 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Отже, головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки. Відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
В ході розгляду справи не доведено факту, що ДТП трапилася внаслідок непереборної сили. 
Разом із тим, судом не здобуто доказів, оскільки позивачем не доведено, що ДТП трапилася внаслідок умислу ОСОБА_2 , оскільки подальша історія з кримінальним провадженням не відома, копія вироку не долучено, чи подавала позивач цивільний позов в рамках кримінального провадження, чи заявлялася вимога про відшкодування до винуватця також не відомо.
Відповідно п 27.2. ст.27 Закон України №1961-ІV від 01.07.2004 р. Пунктом 27.2. статті 27 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV встановлено, що: "Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку".
Згідно ч.1 ст.1200 ЦК України: «У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) інвалідам - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті". Зі змісту вказаної норми закону слідує те, що дана норма закону чітко встановлює перелік осіб, які мають право на відшкодування шкоди.
Зокрема встановлено, що: 1. дитина - має право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення нею вісімнадцяти років. Основними доказами на отримання відшкодування шкоди є наявність свідоцтва про народження дитини; 2. дитина, яка досягла вісімнадцяти років та вступила на навчання у навчальний заклад, - має право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до закінчення навчання, але не більш як до досягнення нею двадцяти трьох років. Основними доказами є свідоцтво про народження дитини, договір з навчальним закладом чи довідка з дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додає документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані навчального закладу; 3. чоловік/дружина, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження чоловіка/дружини, та свідоцтво про шлюб; 4. батьки, які досягли пенсійного віку, встановленого законом - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника довічно. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження батька та/або матері, свідоцтво про народження годувальника; 5. інваліди - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника на строк їх інвалідності. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено інвалідність і її строк, документ яким встановлено право інваліда на його утримання (це може бути свідоцтво про народження інваліда, свідоцтво про народження годувальника, свідоцтво про шлюб, рішення щодо опіки чи піклування); 6. один з батьків (усиновлювачів) або другий з подружжя чи інший член сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника до досягнення дитини, брата, сестри чи внука померлого чотирнадцяти років. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено дату народження та родинний зв`язок осіб щодо яких здійснюється догляд, а також документ яким встановлено, що особа, яка здійснює догляд, є безробітною; 7. інші непрацездатні особи, які були на утриманні потерпілого, - мають право на відшкодування шкоди по втраті годувальника протягом п`яти років після смерті потерпілого. Основними доказами на отримання такого відшкодування є документ, яким встановлено непрацездатність особи, а також документ яким встановлено, що вказана особа була на утриманні потерпілого.
Отже, з наведеного вище вбачається, що основним доказом наявності права позивача на отримання відшкодування по втраті годувальника є:
а) досягнення пенсійного віку, встановленого законом, наявності статусу непрацездатної особи;
б) наявність родинних відносин. 
Так, підпунктом є) пункту 35.2 статті 35 Закону України від 01.07.2004 №1961-IV передбачено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування, до якої додає документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 р., непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Позивачем, на підтвердження своїх позовних вимог, надано відповідачу документи, що підтверджують перебування на утриманні в потерпілого його матері, а саме: копію свідоцтва про народження; копія свідоцтва про смерть ОСОБА_5 (батька загиблого та чоловіка позивачки); Пенсійне посвідчення ОСОБА_1 ; Довідку №537-0217 про те, що ОСОБА_4 не отримував ніяких видів державних допомог та Довідку №72/03 про те, що останній в центрі зайнятості не перебував.
Отже На час ДТП загиблий ОСОБА_4 офіційних доходів не отримував, проте позивач зазначає, що сам факт того, що особа не мала офіційних доходів не може свідчити про те, що утримання матері не відбувалось взагалі.
Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.
Така обставина повинна бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування, як наприклад: довідка про розмір пенсії, довідка про доходи, отримання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, тощо.
Суд зазначає, що до позовної заяви взагалі не надано жодних доказів, які підтверджували б ці обставини.
За положеннями ч. 2, ч. 3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними членами сім`ї вважаються: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли пенсійного віку, До членів сім`ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.
Аналізуючи зібрані по справі докази та даючи їм оцінку, суд приходить до висновку, що сам факт того, що загиблий підчас ДТП ОСОБА_4 взагалі не працював та не отримував доходів не свідчить про те, що утримання матері не відбувалось. Позивач, мати потерпілого, є пенсіонеркою за віком, перебуває на обліку в Пенсійному фонді України яка, на думку суду, не є достатньою для її нормального забезпечення, збереження його здоров`я, набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а тому вона є особою, яка потребує матеріальної допомоги.
Однак позивачем не було надано доказів до матеріалів позовної заяви, стосовно її доходів за останній календарний рік, інформації щодо розміру отриманих виплат чи пенсій пов`язаних з так званою втратою годувальника.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум- вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожний рік.
Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць.
Отже, вимоги про стягнення страхового відшкодування, у зв`язку з втратою годувальника є необґрунтованими, не підтвердженими належними та допустимими доказами.
Щодо витрат пов`язаних з встановленням надгробного пам`ятника, такі підтверджені матеріалами справи, проте не можливо встановити чи такі витрати вже компенсовані винуватцем ДТП, чи заявлявся цивільний позов в рамках кримінального провадження №62022140010000174 від 25.04.2022р. чи на відповідача покладено обов`язок відшкодування такої шкоди за обов`язком страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам.
З приводу вимог про витрати на надання правничої допомоги зазначає наступне.
Відповідно до ч. 4 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
3 огляду на те, що позивачем в позовній заяві зазначено, що ним понесено витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50000,00 грн., але не підтверджено ці витрати платіжним дорученням або касовим ордером.
Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Диспозитивність цивільного судочинства виявляється в тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (стаття 13 ЦПК України).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належним чином подані по справі докази а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.
Відповідно до частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги не підлягають до задоволення то в силу вищенаведеного судові витрати на професійну правничу допомогу, які також нічим не підтверджені, слід залишити за позивачем.
Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд 

в и р і ш и в:

У позові ОСОБА_1 до Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, заподіяною смертю фізичної особи - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач Моторне (транспортне) страхове бюро України, ЄДРПОУ 21647131, адреса: м.Київ, Русанівський бульвар 8. 

Головуючий: Л. Ю. Фарина