ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
^_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2026 року | м. Одеса | Справа № 916/162/26
м. Одеса, проспект Шевченка, 29, зал судових засідань Південно-західного апеляційного господарського суду №1
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С.,
Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання – Полінецька В.С.

за участю представників учасників судового процесу:
від прокуратури: Коломійчук І.О., за посвідченням;
від Одеської міської ради: не з`явився;
від ФОП Могильнікова В.Д.: не з`явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси
на ухвалу Господарського суду Одеської області про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову
від 27 квітня 2026 року (повний текст складено 28.04.2026)
у справі №916/162/26
за позовом: Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Могильнікова Валентина Дмитровича
про стягнення

суддя суду першої інстанції: Смелянець Г.Є.,
місце винесення ухвали: м. Одеса, проспект Шевченка, 29, Господарський суд Одеської області
Учасники процесу належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.
В судовому засіданні 22.07.2026, відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Господарського суду Одеської області перебуває справа №916/162/26 за позовом Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси (далі – прокурор, позивач) в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі також – ОМР, Міська рада) до Фізичної особи-підприємця Могильнікова Валентина Дмитровича (далі також – відповідач, ФОП Могильніков В.Д.) про стягнення з останнього до місцевого бюджету кошти у загальній сумі 38 149 324,83 грн, з яких: 25 322 216,80 грн – заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси; 2 525 828,91 грн – 3% річних та 10 301 279,12 грн – інфляційні втрати.
В обґрунтування позовних вимог прокурор послався на неналежне виконання відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Одеської міської ради коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси.
Так, прокурор вказує, що Фізичною особою-підприємцем Могильніковим Валентином Дмитровичем протягом 2020-2022 років здійснювалось будівництво готельного комплексу – апартамент-готелю з вбудованими приміщеннями обслуговування та громадського призначення за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 91.
У грудні 2021 відповідачу був виданий документ, що засвідчував закінчення будівництва І черги об`єкта, у лютому 2022 – ІІ черги, у липні 2023 – ІІІ черги, а у листопаді 2022 – ІV черги (відповідні сертифікати, видані Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, які також засвідчували введення об`єкту в експлуатацію).
Посилаючись на п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», прокурор зазначає, що відповідач повинен був сплатити пайову участь за будівництво об`єктів «Нове будівництво готельного комплексу - апартамент-готелю з вбудованими приміщеннями обслуговування та громадського призначення за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 91 (Коригування)» (І, ІІ, ІІІ, IV черги) до введення їх в експлуатацію, тобто до 15.12.2021, 09.02.2022, 01.11.2022, 06.07.2023 відповідно. 
Проте, відповідач не сплатив до бюджету кошти пайової участі для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, у зв`язку з чим позивачем здійснено розрахунок розміру пайової участі, а також нараховано інфляційні втрати та 3% річних за несвоєчасне виконання зобов`язання.
Разом з позовною заявою прокурором було надано суду першої інстанції заяву про забезпечення позову (вх.№2-89/26 від 22.01.2026), в якій останній просив:
- накласти арешт на грошові кошти, які належать ФОП Могильнікову Валентину Дмитровичу, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ФОП Могильнікову Валентину Дмитровичу у межах суми позовних вимог на загальну суму 38 149 324,83 грн;
- накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ФОП Могильнікову Валентину Дмитровичу, у межах суми позову 38 149 324,83 грн лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
В обґрунтування даної заяви прокурор послався на те, що накладення арешту на майно та кошти відповідача у межах спірної суми забезпечить збалансованість інтересів сторін, оскільки надасть можливість виконати судове рішення у разі задоволення позову, запровадивши лише тимчасові обмеження щодо користування Фізичною особою-підприємцем Могильніковим Валентином Дмитровичем цими активами задля запобігання перешкод у виконанні рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 у справі №916/162/26, яка залишена без змін Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026, відмовлено у задоволенні заяви керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову уданій справі. 
Вказана ухвала суду мотивована недоведеністю прокурором вчинення Фізичною особою-підприємцем Могильніковим Валентином Дмитровичем дій, спрямованих на уникнення виконання рішення у даній справі, а також наявності будь-яких інших обставин, які, у разі задоволення позову, можуть істотно ускладнити/унеможливити виконання судового рішення. При цьому, суд виходив з того, що саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 апеляційну скаргу керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Одеської області від 26.01.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/162/26 залишено без змін.
При цьому, у вказаній постанові суду апеляційної інстанції зазначено, що у матеріалах оскарження ухвали місцевого господарського суду від 26.01.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/162/26 відсутні та керівником Київської окружної прокуратури міста Одеси до суду першої інстанції разом з заявою про вжиття заходів забезпечення позову не подано жодного доказу на підтвердження того, що ФОП Могильніков Валентин Дмитрович перебуває у незадовільному фінансовому стані, має невиконані безспірні зобов`язання, виступає боржником у відкритих виконавчих провадженнях, вчиняє будь-які дії, спрямовані на приховування грошових коштів та уникнення майнової відповідальності, або здійснює підготовку до вчинення таких дій.
Також апеляційний господарський суд зазначив, що сам факт звернення із заявою про забезпечення позову прокурором в інтересах держави не звільняє його від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
Суд апеляційної інстанції наголосив на тому, що ризик утруднення чи неможливості виконання рішення суду має бути реальним, конкретним і підтвердженим доказами, а не ґрунтуватися на абстрактних припущеннях або загальних міркуваннях про можливу поведінку відповідача. Суд не може підміняти доказування логічними припущеннями, навіть якщо вони видаються вірогідними.
Таким чином, залишаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в силі, апеляційний суд виходив з того, що:
- не довівши відсутності або недостатності у ФОП Могильнікова Валентина Дмитровича грошових коштів для виконання судового рішення у разі задоволення позову, прокурор просить накласти арешт на нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу, але при цьому, останнє не є предметом спору та відсутня інформація про вжиття відповідачем заходів, направлених на його відчуження з метою ухилення виконання потенційно негативного для нього судового рішення, у зв`язку з чим такі заходи не є співмірними та адекватними;
- значний розмір заявлених до стягнення коштів сам по собі не є безумовною підставою для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки інакше це призвело б до формування практики, за якої будь-який значний за сумою позов автоматично обумовлював би застосування арешту майна, що не передбачено процесуальним законом.
Однак, Керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси знов звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою (від 23.04.2026 за вх.№787-26) про забезпечення позову, в якій просив суд: 
- накласти арешт на грошові кошти, які належать ФОП Могильнікову Валентину Дмитровичу, як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належать ФОП Могильнікову Валентину Дмитровичу у межах суми позовних вимог на загальну суму 38 149 324,83 грн;
- накласти арешт на нерухоме майно, яке належить ФОП Могильнікову Валентину Дмитровичу, у межах суми позову 38 149 324,83 гривень лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
Необхідність вжиття вищевказаних заходів забезпечення позову прокурор обґрунтовує наявністю обставин, що можуть свідчити про істотне ускладнення чи унеможливлення виконання рішення зі стягнення боргу, оскільки можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача (про це зазначено в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22).
За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18).
Прокурор вказує, що за обставин звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 06.10.2022 у справі №905/446/22), враховуючи те, що відомості стосовно фінансового стану відповідача, у розумінні статті 60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" є банківською таємницею, а тому саме відповідач має можливість більш повно доводити наведені обставини, чим, в свою чергу, спростувати обставини імовірності утруднення виконання рішення суду у справі в разі задоволення позову у випадку невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту грошових коштів відповідачів на відкритих ними рахунках в банківських установах та належного їм майна в межах спірної суми.
Між тим, у даному випадку матеріали справи №916/162/26 не містять будь-яких даних, наданих Відповідачем ФОП Могильніковим В.Д. щодо відкритих ним банківських рахунків та наявних грошових коштів в межах оспорюваної суми. Відсутні також і докази щодо вартості майна, яке належить відповідачу, що надало б можливість накладення арешту лише на конкретне майно, вартість якого покриває спірну суму. Таким чином, на сьогодні відсутні будь-які дані, що свідчать про наявність грошових коштів та майна достатніх для виконання рішення суду у разі задоволення позову.
Водночас можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
При цьому, за твердженням прокурора, відповідно до відкритих даних з веб-платформ для вибору квартир для купівлі на первинному ринку житла в Україні (lun.ua, Vn.com.ua, aliansrealty.com), наразі здійснюється реалізація квартир у ЖК “Avinion”, замовником будівництва якого є ФОП Могильніков В.Д. Згідно з відомостями, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у житловому будинку АДРЕСА_1 ФОП Могильніковим В.Д. у 2026 році (під час розгляду цієї справи продано фізичним особам квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , машиномісце/паркомісце АДРЕСА_11 , що може свідчити про вчинення відповідачем дій до утруднення виконання рішення суду у справі №916/162/26.
Крім того, прокурором встановлено, що:
- ФОП Могильніковим В.Д. було вчинено кримінальне правопорушення та згідно ухвали Овідіопольського райсуду Одеської області від 14.10.2025 (справа № 509/6996/24) ФОП Могильнікова В.Д. звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 212 ч. 1 КК України у зв`язку зі сплатою податків у добровільному порядку до притягнення до кримінальної відповідальності та відшкодування шкоди, завданої державі. Так, встановлено, що директор ОК “Граніт” ОСОБА_1 достовірно знаючи про вимоги законодавства, діючи умисно та в порушення вимог п. 198.1, 198.3 ст. 198 ПК України, шляхом не віднесення до складу доходів підприємства, отриманого від укріплення похилих ділянок від зсувів ґрунту по вул. Дача Ковалевського, 91, не нарахував та не сплатив до державного бюджету України ПДВ за період жовтень 2023 на суму 2 369 100 грн та податок на прибуток на суму 2 132 190 грн. Згідно ухвали суду ОСОБА_1 вину визнав у повному обсязі. Проте, за позицією прокурора, визнання ОСОБА_1 вини у справі №509/6996/24 не усуває обставин наявності факту правопорушення, а відтак, такі обставини можуть бути прийняті судом до уваги в якості підстав для забезпечення позову;
- на даний час у провадженні судів перебувають на розгляді численні справи, де відповідачем є ОСОБА_1 , а саме №522/1586/20, №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20 та інш.
При цьому, прокурор вважає, що обрані ним види забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно / кошти фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Крім того, на виконання п. 6 ч. 1 ст. 139 Господарського процесуального кодексу України прокурор повідомляє, що пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову відсутні, оскільки достатніх підстав вважати, що заходами забезпечення позову відповідачу можуть бути спричинені збитки, немає.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/162/26 (суддя Смелянець Г.Є.) у задоволенні заяви (вх. №2-787/26 від 23.042026) про забезпечення позову у справі № 916/162/26 відмовлено.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що, з урахуванням висновків постанови Південно-західного апеляційного господарського суду від 01.04.2026 у справі №916/162/26, наведені позивачем у заяві від 23.04.2026 за вх.№2-787/26 припущення стосовно неможливості (утруднення) виконання судового рішення відповідачем у випадку невжиття судом відповідних заходів забезпечення позову, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. 
Зокрема, місцевий господарський суд виходив з того, що враховуючи майновий предмет позову - вимога позивача до відповідача про стягнення грошових коштів, виконання в майбутньому судового рішення у цій справі, у випадку задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить від тієї обставини, чи будуть наявними у відповідача грошові кошти у відповідному розмірі. Водночас, прокурором не надано суду будь-яких доказів відсутності у відповідача грошових коштів на рахунках, а відповідно не доведено неможливості чи утруднення виконання рішення суду в майбутньому, без накладення арешту на майно відповідача.
Щодо посилання прокурора на обставини реалізації квартир у ЖК “Avinion”, замовником будівництва якого є ФОП Могильніков В.Д., то суд першої інстанції зазначив, що з наданих на підтвердження таких обставин інформаційних довідок щодо об`єктів нерухомого майна за адресою: Одеська обл., м. Одеса, вулиця Дача Ковалевського (вулиця Амундсена), будинок 91 вбачається, що останні свідчать, що реєстрація відповідного нерухомого майна відбулась на підставі договорів купівлі-продажу майнових прав, які укладені відповідачем, як замовником будівництва та фізичними особами, як покупцями майнових прав до звернення прокурора до суду з даним позовом. Тобто, така реєстрація нерухомого майна не підтверджує посилання прокурора та те, що відповідачем вчиняються дії щодо відчуження нерухомого майна саме після звернення прокурора до суду з даним позовом.
При цьому, у розрізі дослідження відповідних доказів, наданих прокурором, суд першої інстанції врахував надані відповідачем докази на спростування посилання прокуратури на вчинення відповідачем дій щодо відчуження майна після звернення до суду з позовом у даній справі.
Крім того, місцевий господарський суд відхилив посилання прокурора вчинене з боку Могильнікова В.Д. кримінальне правопорушення (згідно ухвали Овідіопольського райсуду Одеської області від 14.10.2025 у справа №509/6996/24), передбачене ст. 212 ч.1 КК України, оскільки останній був обвинувачений як директор (посадова особа) Обслуговуючого кооперативу “Граніт” щодо несплати вказаною юридичною особою податків, що не є обставиною, яка свідчить про можливість утруднення виконання рішення господарського суду про стягнення коштів з Фізичної особи-підприємця Могильнікова Валентина Дмитровича у майбутньому у цій справі.
Щодо посилань прокурора на наявність численних справ, де відповідачем є Могильніков В.Д., а саме №522/1586/20, №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20, суд першої інстанції зауважив, що Могильніков В.Д. не є учасником справи №522/1586/20, а предметом спору у справах №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20 є визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, визнання недійним договору, звільнення земельної ділянки, та спір у вказаних справах стосується скасування реєстрації права власності Могильнікова В.Д. на об`єкти нерухомого майна – машиномісця. Більш того, рішення місцевих судів у справах №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20 було ухвалено ще у 2021 році. З огляду на вказане, господарський суд дійшов висновку, що наявність таких справ не свідчить про наявність обставин, що можуть утруднити виконання рішення суду у даній справі.
Також, суд першої інстанції взяв до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22, на яку посилається і апелянт, але, зазначив, що наведений у цій постанові підхід суду касаційної інстанції не є абсолютним, з огляду на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, відповідно до якої вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення. 
Разом з тим, суд зазначив, що заявник не позбавлений права повторно звернутися до суду з відповідною заявою з наданням суду належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому такого судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову з визначенням належних способів застосування таких заходів до відповідача. 
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Керівник Київської окружної прокуратури міста Одеси звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/162/26 про відмову у задоволені заяви прокурора про забезпечення позову та ухвалити нове рішення, яким заяву Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси про забезпечення позову у справі №916/162/26 задовольнити у повному обсязі та вжити вищенаведені заходи забезпечення позову. Крім того, апелянт просить розподілити судові витрати відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та стягнути на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги.
Апеляційна скарга прокурора переважно відтворює доводи, наведені останнім у заяві про забезпечення позову у даній справі; її фактичні аргументі та правове обґрунтування є тотожними, як раніше поданій заяві про забезпечення позову (від 22.01.2026 за вх.№2-89/26), так і відповідній заяві від 23.04.2026 за вх.№787-26. Заявник знову посилається на ті самі правові позиції Верховного Суду, зокрема постанову Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі №905/448/22. Узагальнено наведені доводи зводяться до припущення про можливість розпорядження відповідачем своїм майном.
Водночас, прокурор зазначає, що оскільки прокурором заявлено позовні вимоги майнового характеру, які мають чітко визначений розмір (ціну позову), то вимоги до забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, є співмірними та адекватними тим позовним вимогам, на забезпечення виконання яких у випадку задоволення позову вони вживаються. При цьому, судом не враховано, що прокурор звертався із проханням у першу чергу накласти арешт на грошові кошти відповідача у межах суми позовних вимог, а у другу чергу - накласти арешт на майно виключно у випадку недостатності цих коштів і в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів.
На переконання прокурора, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про недоведеність підстав для забезпечення позову та не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, відповідно до яких у спорах про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися належними йому коштами та майном є очевидною обставиною, а вимога доведення такого факту свідчить про застосування завищеного стандарту доказування.
Разом з тим, прокурор не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо неприйняття, як аргументу про недобросовісність ОСОБА_1 , вчинення останнім кримінального правопорушення стосовно не сплати податків до бюджету, що підтверджується ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.10.2025 у справі № 509/6996/24, оскільки сам факт вчинення такого правопорушення пов`язане саме із умисним заподіянням збитків бюджету у вигляді несплати податків, що характеризує відповідача як недобросовісного та схильного до вчинення дій, спрямованих на ухилення від сплати коштів до бюджету, що й є предметом позову у цій справі.
Крім того, на переконання прокурора, висновки суду першої інстанції щодо добровільності сплати податків ОСОБА_1 до бюджету, що встановлено судом згідно вказаної вище ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області, є не доречними у цій господарській справі, адже не можна вважати, що ОСОБА_1 добровільно сплатив податки до бюджету у розумінні податкового законодавства, оскільки добровільна сплата податків – це свідоме виконання платником податків (фізичною або юридичною особою) своїх податкових зобов`язань без примусу з боку держави. Однак, у даному випадку ОСОБА_1 ухилився від сплати податків до бюджету у сумі 4 501 290 грн у листопаді 2023 року та лютому 2024 року, а сплатив їх лише через 7 місяців після встановлення факту вчинення ним кримінального правопорушення, виходячи з факту реєстрації кримінального провадження у ЄРДР 26.04.2024 за №72024161200000010, а сплату податків до бюджету ОСОБА_1 у вказаній сумі лише 20.11.2024 згідно платіжної інструкції № 2229.
Те, що ОСОБА_1 вчинив умисний злочин, передбачений ч. 1 ст. 212 КК України, не як ФОП, а як посадова особа юридичної особи, не спростовують обґрунтування прокурора в частині встановлення факту недобросовісної поведінки відповідача, що вочевидь несе ризики вчинення дій відповідачем, спрямованих на укриття майна та виведення грошових коштів з рахунків у випадку їх наявності під час розгляду цієї справи №916/162/26 та відповідно утруднення виконання рішення суду у майбутньому.
Також, апелянт наполягає на тому, що судом не взято до уваги доводи прокурора щодо можливості ускладнення виконання рішення у даній справі факту реалізації квартир у ЖК «Avinion» після відкриття провадження у цій справі, замовником будівництва якого є ФОП Могильніков В.Д. 
Так, за твердженням прокурора, судом не враховано, що з наданих ним інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається первісна реєстрація щодо вказаного в них нерухомого майна. При цьому, встановити, чи дійсно особи, щодо яких зареєстровано таке право власності, були власниками такого майна, не вбачається можливим, із врахуванням того, що таке нерухоме майно було збудовано задовго до звернення прокурора з позовом у даній справі. Відтак, прокурор вважає, що обставини реєстрації права власності на нерухоме майно свідчать про можливість відчуження відповідачем іншого належного йому нерухомого майна.
Крім того, апелянт зазначає, щодо досліджуючи доводи прокурора про наявність судових справ №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20 з позовними вимогами до Могильнікова В.Д., судом першої інстанції було встановлено, але не враховано, що їх предметом є, у тому числі, скасування права власності відповідача на нерухоме майно, яке увійшло до інформаційних довідок від 09.03.2026 та від 27.04.2026, наданих відповідачем на підтвердження наявності у нього достатнього майна та наявність якого враховано судом як гарантію виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог прокурора.
При цьому, у справі №522/17800/20 остаточне рішення не прийняте, справа перебуває на розгляді в апеляційній інстанції. Рішення у справах №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20), які ухвалені місцевим судами ще у 2021 році, також не набрали законної сили, адже оскаржуються у вищестоящих судових інстанціях. Право власності Могильнікова В.Д. скасовано щодо наступних машиномісць: №241 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 7213444851101, справа №522/17124/20); №240 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 721330451101, справа №522/13732/20); №244 (реєстраційний номер обєкта нерухмого майна: 721304551101, справа №522/17132/20); №208 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 713925251101, справа №522/17433/20). Тобто, все нерухоме майно, а саме машиномісця, перелічені в інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме, наданих відповідачем до суду як доказ наявності у власності достатнього майна для задоволення позовних вимог прокурора у цій справі у випадку постановлення рішення судом на користь позивача, є спірним майном, щодо якого існують ризики скасування права власності Могильнікова В.Д. та відповідно ризики не виконання рішення суду у даній справі за позовом прокурора про стягнення коштів пайової участі у сумі 38 149 324,83 грн.
Тому, за відсутності будь-яких доказів щодо наявності коштів на рахунках відповідача у сумах достатніх для виконання рішення суду у цій справі та відсутності даних щодо вартості наявного у власності ФОП Могильнікова В.Д. майна судом першої інстанції в ухвалі від 26.01.2026 зроблено передчасний та хибний висновок, про те, що наявність у власності відповідача об`єктів нерухомого майна підтверджує ту обставину, що у разі задоволення позовних вимог рішення суду буде виконано за рахунок вказаного майна.
Отже, на думку апелянта, суд безпідставно не вжив заходів забезпечення позову щодо ФОП Могильнікова В.Д., не обмежив його право користуватись та розпоряджатись грошовими коштами та майном, чим сприяв можливості в будь - який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, і вона нічим не обмежена, або майном, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 08.05.2026, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Діброви Г.І., Ярош А.І.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 25.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/162/26 та призначено її до розгляду на 24.06.2026 о 12:45 год. Крім того, вказаною ухвалою відповідачу встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
08.06.2026 від ФОП Могильнікова Валентина Дмитровича до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач зазначає, що доводи останньої є безпідставними, ґрунтуються переважно на припущеннях та повторюють обставини, які вже були предметом дослідження і правової оцінки судів першої та апеляційної інстанцій.
Відповідач вказує, що жодна з обставин, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі, не підтверджує існування реального ризику утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду та не спростовує правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора – без задоволення.
ФОП Могильніков В.Д. зауважує, що оскільки питання про накладення арешту на кошти та майно відповідача вже було предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій, то повторно порушуючи питання про забезпечення позову, прокурор мав довести існування нових обставин, які виникли після постановлення Південно-західним апеляційним господарським судом постанови від 01.04.2026 та могли б свідчити про появу нових ризиків невиконання можливого рішення суду.
Однак суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що таких обставин прокурором не наведено. Надані апелянтом документи не підтверджують виникнення нових обставин, які б свідчили про появу нових ризиків невиконання можливого рішення суду.
За позицією відповідача, апеляційна скарга вкотре ґрунтується на доводах щодо розміру позовних вимог, наявності у відповідача нерухомого майна, участі відповідача в інших судових справах, спорів щодо окремих об`єктів нерухомості та обставин кримінального провадження, але, вказані обставини існували та були відомі прокурору під час розгляду первісної заяви про забезпечення позову та були предметом оцінки судів першої й апеляційної інстанцій.
Відповідач наголошує на тому, що фактично апеляційна скарга зводиться до незгоди прокурора з висновками суду та відтворення доводів, які вже були предметом судової оцінки. Водночас, незгода сторони з прийнятим судовим рішенням або прагнення домогтися іншої оцінки вже досліджених обставин не є новою обставиною та не створює підстав для застосування заходів забезпечення позову.
Таким чином, ФОП Могильніков В.Д. наполягає на тому, що висновки, викладені в ухвалі Господарського суду Одеської області про відсутність нових обставин, які могли б бути підставою для нового звернення із заявою про забезпечення позову, є законними, обґрунтованими та повністю відповідають матеріалам справи, тоді як доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Між тим, у зв`язку з перебуванням у відпустці головуючого судді Савицького Я.Ф. з 22.06.2026 по 24.06.2026, зазначене судове засідання у справі №916/162/26 не відбулося, про що складено відповідну довідку судового засідання. У вказаній довідці також зазначено, що про дату, на яку буде призначено розгляд справи, учасники справи будуть повідомлені додатково.
Тому, ухвалою суду від 25.06.2026 продовжено розгляд апеляційної скарги Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 на розумний строк та повідомлено учасників справи №916/162/26, що її розгляд відбудеться 22.07.2026 року о 12:00 год.
Для додаткового повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги прокурора на ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/162/26, судовою колегією 09.07.2026 розміщено відповідне оголошення на веб-порталі «Судова влада України».
Між тим, у зв`язку з перебуванням у щорічних відпустках суддів-членів колегії Ярош А.І. та Діброви Г.І. з 06.07.2026 по 04.08.2026, розпорядженням керівника апарату суду від 20.07.2026 №115 призначено повторний автоматизований розподіл справи №916/162/26.
Відповідно до витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2026 для розгляду справи №916/162/26 сформовано колегію суддів у складі головуючого судді – Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Принцевської Н.М.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 21.07.2026 вказана судова колегія прийняла справу №916/162/26 до свого провадження.
У судове засідання 22.07.2026 з`явився лише прокурор, який підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити останню.
Представники інших учасників справи у судове засідання не з`явились; про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.
Частиною 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
У судовому засіданні 22.07.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Частиною першою статті 270 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
Відповідно до ч. 1 ст. 271 Господарського процесуального кодексу України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали оскарження, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача чи інших учасників справи для того, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь особи, яка звернулась з позовом, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція викладена в постанові КГС ВС від 15.01.2020 у справі №915/1912/19).
Загальною підставою для вжиття заходів забезпечення позову є наявність обставин, які свідчать або дозволяють достовірно припустити, що невжиття цих заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду.
Положеннями статті 136 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Відповідно до ст. 137 Господарського процесуального кодексу України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Разом з тим процесуальний закон встановлює і систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне та касаційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову тощо.
Тобто законодавець збалансував права як особи, яка ініціює питання про застосування заходів забезпечення позову, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано.
Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.
Відповідні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного Суду від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20.
При цьому, колегія суддів зазначає, що необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову в розумінні статті 163 Господарського процесуального кодексу України.
Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення прозову (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.
Заходи забезпечення немайнового характеру спрямовані на покладення на відповідача чи інших осіб обов`язку вчинити активні дії чи утриматись від їх вчинення, не пов`язаних з передачею грошових сум чи майна.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27 02 2024 у справі №916/4159/23.
При цьому, у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Тобто забезпечення позову - це вжиття заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача (пункт 8.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 914/1570/20). 
Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити тощо. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №910/15328/23, від 01.05.2023 у справі №914/257/23, від 06.03.2023 у справі №916/2239/22.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника). Аналогічні висновки наводяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 у справі № 906/304/23 та інших.
Сторона, яка звертається із заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою та відповідно до ст. 74 Господарського процесуального кодексу України. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову. Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з заявою про забезпечення позову.
Так, згідно зі ст. 73, 74, 77 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Належними згідно ст. 76 Господарського процесуального кодексу України є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Таким чином, апеляційна колегія зазначає, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Зазначене відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.08.2018 у справі №910/1040/18 та від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, а також у постановах Верховного Суду, зокрема, від 16.03.2021 у справі №921/302/20, від 15.09.2023 у справі №917/453/23, від 26.09.2023 у справі № 911/1518/22, від 18.10.2023 у справі № 922/1864/23, від 11.01.2024 у справі № 916/3599/23, від 17.12.2024 у справі №914/2036/24, від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 тощо.
Крім того, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.03.2024 у справі №910/15328/23, від 01.05.2023 у справі №914/257/23, від 06.03.2023 у справі №916/2239/22.
Отже, при поданні заяви про забезпечення позову, заявник повинен обов`язково надати докази щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Апеляційна колегія звертається до правової позиції Верховного Суду, яка наведена у постанові від 03.04.2020 у справі №904/4511/19 та якою визначено, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок щодо утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. При цьому, обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника. 
Подібна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №922/2163/17, від 15.09.2021 у справі №903/704/20, від 08.11.2021 у справі №916/1533/21, від 04.11.2021 у справі №907/416/21, від 16.05.2022 у справі 920/1034/21, від 04.12.2025 у справі №916/3385/25 тощо.
Таким чином, при поданні заяви про забезпечення позову, заявник повинен обов`язково надати докази щодо наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову; обґрунтування відомих позивачу обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову. З подібних мотивів виходила Об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.04.2025.
Одночасно, заходи щодо забезпечення позову повинні бути співрозмірними з заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19, від 08.09.2020 у справі №910/1261/20 тощо.
Крім того, заходи забезпечення повинні буди адекватними. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.05.2018 у справі №916/2786/17, від 25.09.2020 №921/40/20.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18).
Обрані заходи забезпечення позову не повинні мати наслідком повне припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, своєю чергою, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Аналогічні правові висновки щодо застосування ст. ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України наведені в постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/19256/16, від 14.05.2018 у справі №910/20479/17, від 14.06.2018 у справі №916/10/18, від 23.06.2018 у справі №916/2026/17, від 16.08.2018 у справі №910/5916/18, від 11.09.2018 у справі №922/1605/18, від 14.01.2019 у справі №909/526/18, від 21.01.2019 у справі №916/1278/18, від 25.01.2019 у справі №925/288/17, від 26.09.2019 у справі №904/1417/19 тощо.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що у вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача, суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, тому може застосуватись у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
При цьому, піддані арешту грошові кошти обмежуються розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт майна має стосуватися майна, що належить до предмета спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі №915/870/18).
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову у даній справі є вимога позивача про стягнення з ФОП Могильнікова Валентина Дмитровича до бюджету 38 149 324,83 грн, з яких: 25 322 216,80 грн – безпідставно збережені кошти пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси; 2 525 828,91 грн – 3% річних та 10 301 279,12 грн – інфляційні втрати.
Жодні інші вимоги у даній справі позивачем не заявлені. Тобто, у разі задоволення позову, у даній справі вирішено буде виключно стягнути з відповідача відповідну суму грошових коштів.
Таким чином, виконання в майбутньому судового рішення у справі за позовом про стягнення 38 149 324,83 грн, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо залежить лише від тієї обставини, чи матиме ФОП Могильніков В.Д. необхідну суму грошових коштів.
Вказане підтверджується висновком Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, який викладений у постанові від 17.06.2022 у справі №908/2382/21, та згідно з яким «… виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову».
Тобто, належним видом забезпечення позову, у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, слід вважати накладення арешту на відповідні кошти або майно боржника, що в подальшому призведе до можливості останнього розрахуватись із позивачем. Таку позицію застосовує Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, а також Верховний Суд у справах: №911/1111/20, №910/5079/21, №908/2382/21 тощо.
Між тим, судова колегія зазначає, що сам факт звернення із заявою про забезпечення позову не звільняє прокурора від обов`язку доведення обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування відповідних заходів, та не є підставою для відступу від принципів рівності сторін і змагальності процесу.
За відсутності доведених ризиків утруднення виконання рішення суду застосування такого заходу не відповідатиме вимогам пропорційності, тим більше, що забезпечення позову не повинно мати на меті створення для відповідача негативних наслідків, тотожних наслідкам задоволення позову, та не може використовуватися як інструмент попереднього примусу до виконання спірного зобов`язання.
Отже, самі лише твердження про потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення у разі задоволення позову без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для задоволення заяви про забезпечення позову.
Таким чином, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, у постанові Верховного суду від 19.07.2024 у справі №917/1862/21.
Так, обґрунтовуючи підстави для задоволення заяви про забезпечення позову, прокурор побоюється, що до вирішення господарським судом даної справи по суті відповідач може розпорядитись в будь-який момент грошовими коштами, які перебувають на його рахунках та зазначає про здійснення відповідачем дій, що спрямовані на відчуження майна, за рахунок якого можна буде задовольнити позовні вимоги у разі їх задоволення.
Зокрема, прокурор посилається на наступні обставини:
- протягом 2020-2022 років здійснювалось будівництво готельного комплексу – апартамент-готелю з вбудованими приміщеннями обслуговування та громадського призначення за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 91; замовником цього будівництва є ФОП Могильніков В.Д.; відповідні черги будівництва були закінчені та введені в експлуатацію, про що свідчать сертифікати Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 15.12.2021, 09.02.2022, 01.11.2022, 06.07.2023 тощо; отже, у відповідності до приписів законодавства ФОП Могильніков В.Д. ще до вказаних дат повинен був сплатити (але, не сплатив) до бюджету кошти за пайову участь, у зв`язку з будівництвом вищезазначеного об`єкта, що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 91; 
- водночас, відповідно до відкритих даних з веб-сайту продажу нерухомості на первинному ринку житла в Україні (lun.ua, Vn.com.ua, aliansrealty.com) в ЖК “Avinion” (м. Одеса, вулиця Дача Ковалевського, будинок 91), замовником будівництва якого є ФОП Могильніков В.Д., наразі здійснюється реалізація квартир, що свідчить про діяльність відповідача з продажу нерухомого майна.
Так, згідно витягів від 07.04.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо відповідача вбачається наступне:
- (471685519) 25.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_12 , власник – Крупеніна Д.С.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 12.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 288, виданий 12.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Висновок, серія та номер: 288250326, виданий 25.03.2026, видавник: ТОВ "Українська юридична корпорація"; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 288, виданий 24.09.2021, видавник: ФОП Могильніков В.Д.;
- (471662132) 04.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_13 , власник – Медведь О.Б.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 03.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В. Д 4 інший тип договору, Додаткова угода (поступка прав), серія та номер: б/н, виданий 03.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових/ прав, серія та номер: 711, виданий 15.12.2021, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору. Додаткова угода. серія та номер: 711, виданий 03.03.2026/ видавник: ФОП Могильніков В. Д.; інший тип договору, Висновок, серія та номер: 711060326, виданий 06.03.2026, видавник: ТОВ "Українська юридична корпорація";
- (471662415) 29.01.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_14 , власник – Тернов В.А.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 22.10.2024, видавник: ФОП Могильніков В.Д.: договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 713, виданий 15.08.2024, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 713, виданий 22.10.2024, видавник: ФОП Могильніков ВДЛ інший тип договору, Висновок, серія та номер: 713280126, виданий 28.01.2026, видавник: ТОВ ’’Українська юридична корпорація";
- (471662608) 04.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_15 , власник – Мельник В.Ф.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 14.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.: інший тип договору, Додаткова угода (поступка прав), серія та номер: б/н. виданий 14.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 715, виданий 03.02.2025, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Висновок, серія та номер: 715060326, виданий 06.03.2026, видавник: ТОВ "Українська юридична корпорація"; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 715, виданий 14.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.;
- (471663946) 29.01.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_16 , власник – Шпаковський С.М..; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 10.06.2025, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 734, виданий 05.05.2025, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 734, виданий 10.06.2025, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Висновок, серія та номер: 734280126, виданий 28.01.2026, видавник: ТОВ "Українська юридична корпорація";
- (471669825) 04.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_17 , власник – Пожаров О.Ю.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н. виданий 12.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода (поступка прав), серія та номер: б/н, виданий 26.11.2025, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 779, виданий 19.10.2020, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 779, виданий 26.11.2025, видавник: ФОП Могильніков В.Д.: інший тип договору, Висновок, серія та номер: 779060326, виданий 06.03.2026, видавник: ТОВ “Українська юридична корпорація";
- (471674219) 17.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_18 , власник – Захарьєва Т.І.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 19.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 846, виданий 07.06.2021, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода (поступка прав), серія та номер: б/н, виданий 19.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 846, виданий 19.02.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Висновок, серія та номер: 846170326, виданий 17.03.2026, видавник: ТОВ "Українська юридична корпорація";
- (471678654) 17.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_19 , власник – Смирнова О.В.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 04.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 945, виданий 18.02.2020, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: б/н, виданий 10.09.2021, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору. Додаткова угода (поступка прав), серія та номер: 2, виданий 04.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 945, виданий 04.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Висновок, серія та помер: 945170326, виданий 17.03.2026, видавник: ТОВ "Українська юридична корпорація";
- (471679856) 17.03.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_20 , власник – Юркевич О.А.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н. виданий 09.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 99, виданий 04.03.2021, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода (поступка прав), серія та номер: б/н, виданий 09.03.2026. видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 99, виданий 09.03.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Висновок, серія та номер: 99170326, виданий 17.03.2026, видавник: ТОВ ”Українська юридична корпорація”;
- (471682971) 29.01.2026 проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, за адресою: АДРЕСА_21 , власник – Леонтьєва Т.В.; документи, подані для реєстрації: акт приймання-передачі або інший документ, що підтверджує факт передачі майна, серія та номер: б/н, виданий 14.01.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; інший тип договору, Додаткова угода, серія та номер: 01-129, виданий 14.01.2026, видавник: ФОП Могильніков В.Д.; договір купівлі-продажу майнових прав, серія та номер: 01-129, виданий 10.11.2021, видавник: ФОП Могильніков В.Д.
Крім того:
- у загальнодоступній інформації, що міститься на офіційному веб-порталі “Судова влада України” (court.gov.ua) наявні судові провадження, у яких відповідачем є ФОП Могильніков В.Д. та які, зокрема, пов`язані із його майновими правами на нерухоме майно - машиномісця, що розташовані по вул. М. Говорова, 10-Г у місті Одесі (№522/1586/20, №522/8759/20, №522/16618/20, №522/17492/20, №522/17800/20, №522/17544/20). При цьому, вказане майно відповідач заявляє як доказ наявності у його власності достатнього майна для задоволення позовних вимог прокурора у цій справі у випадку постановлення рішення судом на користь позивача;
- існування ухвали Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.10.2025 у справі № 509/6996/24, яка була порушена у зв`язку із здійсненням ФОП Могильніковим В.Д. кримінального правопорушення через умисне ухилення від сплати до бюджету податків, що характеризує поведінку відповідача як недобросовісну відносно його обов`язків імперативно встановлених законом, і свідчить про наявність ризиків вчинення відповідних дій відповідачем, спрямованих на укриття майна та виведення грошових коштів з рахунків у випадку їх наявності під час розгляду цієї справи та, відповідно, утруднення виконання рішення суду у майбутньому.
Між тим, судова колегія звертає увагу, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет належності, допустимості та достовірності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18 висловлено правову позицію, відповідно до якої необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
Отже, проаналізувавши наведені вище обставини та надані прокурором докази на підтвердження підстав для необхідності забезпечення позову у цій справі, враховуючи те, що предметом позову у даній справі є майнові вимоги позивача про стягнення коштів, судова колегія вважає, що позивачем не доведено факту дійсного існування суттєвого ризику невиконання рішення суду про стягнення грошових коштів.
Зокрема, позивачем не надано жодного доказу того, що відповідач вчиняв чи вчиняє дії щодо погіршення власної платоспроможності станом на теперішній час. Позивач не надав суду жодної інформації щодо існування обставин того, що відповідач здійснював або здійснює дії щодо виводу коштів або має ознаки неплатоспроможності.
У матеріалах справи відсутні докази наявності невиконаних безспірних зобов`язань відповідача, докази відкриття щодо відповідача будь-яких виконавчих проваджень тощо.
Також позивачем не надано доказів стосовно припинення господарської діяльності відповідачем.
Крім того, апеляційним господарським судом встановлено, що позивачем не наведено у заяві про забезпечення позову і обставин на підтвердження вчинення відповідачем конкретних дій, спрямованих на безпідставне витрачання ним коштів.
Тобто, з доданих до заяви про забезпечення позову та до апеляційної скарги документів не вбачається, що грошові кошті відповідача можуть зникнути, зменшитись за кількістю на момент виконання рішення.
Сам по собі факт порушення відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем у розумінні приписів Господарського процесуального кодексу України не є підставою для застосування заходів забезпечення позову, оскільки такі заходи застосовуються не в залежності від наявності у відповідача заборгованості, а в залежності від наявності належних та допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Невиконання відповідачем зобов`язань зі сплати пайового внеску стало підставою для звернення позивача до суду з позовом і саме ці вимоги є предметом розгляду суду у даній справі.
Однак, судова колегія наголошує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.09.2019 у справі №917/137/19, від 10.11.2020 у справі № 910/1200/20, від 21.01.2021 у справі № 924/881/16 (924/811/20), від 17.09.2021 у справі №910/3547/21.
З огляду на вказане, судова колегія не враховує аргументи апелянта стосовно невиконання з боку відповідача своїх зобов`язань зі сплати пайового внеску при здійсненні забудови міста, оскільки, по-перше, дане твердження є предметом розгляду спору по-суті, а по-друге, вказане не свідчить про ухилення відповідача від виконання судового рішення. Оцінка такої правової позиції заявника може бути надана судом виключно за наслідками вирішення даної справи по суті вимог та підстав позову і не може бути покладена в підґрунтя необхідності забезпечення позову.
Колегією суддів також враховується те, що у вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти чи майно відповідача суд повинен дотриматися розумного балансу між необхідністю забезпечити можливе майбутнє виконання судового рішення та неприпустимістю блокування господарської діяльності відповідача.
Виходячи із заяви про забезпечення позову, прокурор вважає, що за рахунок майна, на яке буде накладено арешт, можуть у подальшому (у разі задоволення позову) бути задоволені вимоги стягувача під час реалізації такого майна, якщо коштів відповідача не буде достатньо для погашення заборгованості. Водночас, прокурор наголошує на тому, що наразі відповідачем вже здійснюється реалізація майна - квартир, що створює загрозу для ефективного виконання рішення суду, у разі задоволення позовних вимог.
З цього приводу суд апеляційної інстанції звертає увагу на висновки Верховного Суду, зокрема, у постановах від 09.12.2020 у справі №910/9400/20, від 21.12.2020 у справі №910/9627/20, в яких наголошено на необхідності конкретизації заходів забезпечення позову в аспекті співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Як зазначалось вище, прокурор вимагає застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту як на грошові кошти, так і на нерухоме майно, що належить відповідачу – ФОП Могильнікову В.Д., у межах розміру позовних вимог – 38 149 324,83 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів, у разі їх недостатності.
При цьому, як зазначалось вище, позивачем будь-яких доказів на підтвердження відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача станом на момент звернення із заявою про забезпечення позову до матеріалів справи не надано.
Разом з тим, за умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать ФОП Могильнікову В.Д., і які знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах для задоволення вимог про стягнення 38 149 324,83 грн, не можна стверджувати як про доцільність накладення арешту на майно відповідача, так і про те, що у разі задоволення позову вимоги позивача будуть задовольнятись саме за рахунок нерухомого майна відповідача.
Вказане підтримується і позицією Верховного Суду, яка застосована у постанові від 29.02.2024 у справі №902/611/22, і згідно з якою у разі наявності у відповідача нерухомого майна, але за неможливості встановлення достатності чи недостатності його вартості, накладення арешту на грошові кошти та рухоме майно відповідача забезпечить у майбутньому (у разі задоволення позову) задоволення суми позовних вимог у повному обсязі або її різниці у випадку недостатньої вартості арештованого нерухомого майна. Відтак, апеляційний суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо обсягу коштів, що знаходяться на рахунках боржника (їх недостатність для можливого відшкодування коштів), а відтак, накладення арешту одночасно і на рухоме майно боржника є необґрунтованим взагалі.
При цьому, судова колегія звертає увагу на те, що загроза неплатоспроможності боржника розкривається законодавцем через його фінансово-економічний стан, основним визначальним критерієм якого є нездатність боржника відповісти за своїми зобов`язаннями належним йому майном (активами) і тим самим виконати грошові зобов`язання в повному обсязі перед всіма кредиторами.
Обставини ж можливості відповідача розпоряджатися коштами не є доказом ризику ухилення від виконання судового рішення.
Окремо, судова колегія звертає увагу на те, що доводи апеляційної скарги даного висновку не спростовують.
За таких обставин частина вимог заявника, наведених в заяві про забезпечення позову, щодо накладення арешту на майно відповідача не співвідносяться з предметом позову. Зі змісту заяви позивача про забезпечення позову не вбачається реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову.
Щодо твердження прокурора про існування доказів відчуження відповідачем майна у 2026 році, то судова колегія погоджується із судом першої інстанції стосовно їх недоведеності.
Так, місцевим господарським судом правильно зазначено, що прокурор фактично ототожнює дату державної реєстрації права власності за третіми особами з датою відчуження відповідачем майнових прав на відповідні об`єкти нерухомості.
Саме на такому припущенні побудовано висновок апелянта про нібито відчуження майна у 2026 році. Проте, апеляційна скарга не містить жодного доказу того, що саме у 2026 році ФОП Могильніков В.Д. уклав будь-який договір щодо відчуження відповідних об`єктів нерухомості або вчинив дії, спрямовані на виведення активів з власності. 
Судова колегія звертає увагу на те, що посилаючись виключно на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо державної реєстрації права власності за іншими особами, прокурор не враховує, що сама по собі державна реєстрація права власності не підтверджує факту відчуження майнових прав у відповідний період. 
Водночас, суд першої інстанції обґрунтовано врахував надані відповідачем докази, з яких вбачається, що відповідні договори купівлі-продажу майнових прав були укладені значно раніше — у 2020– 2022 роках, тобто ще до звернення прокурора з позовом у даній справі (21.01.2026).
Зазначені обставини підтверджуються копіями договорів купівлі-продажу майнових прав на відповідні об`єкти нерухомості, додатковими угодами до таких договорів, якими оформлювалися подальші переуступки прав вимоги, а також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що містять відомості про реєстрацію прав за кінцевими набувачами, які містяться у матеріалах даної справи.
Отже, державна реєстрація права власності у 2026 році свідчить виключно про завершення оформлення прав кінцевими набувачами та не підтверджує вчинення відповідачем нових правочинів під час розгляду даної справи.
Суд апеляційної інстанції враховує, що відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий господарський суд виходив із того, що прокурором не доведено виникнення нових обставин після постановлення Південно-західним апеляційним господарським судом постанови від 01.04.2026, не надано належних доказів відчуження відповідачем майна у 2026 році та не підтверджено існування реального ризику невиконання можливого рішення суду.
Саме ці висновки суду становлять предмет апеляційного перегляду, проте, апеляційна скарга не містить належного обґрунтування того, у чому саме полягає неправильність зазначених висновків суду. 
Так, апелянт знову посилається на наявність спорів щодо окремих машиномісць по АДРЕСА_22 , обставини кримінального провадження, інші судові справи за участю відповідача та значний розмір позовних вимог, тобто фактично відтворює доводи заяви про забезпечення позову, які вже були предметом дослідження та оцінки суду першої інстанції.
При цьому, апеляційна колегія погоджується з позицією суду першої інстанції відносно того, що посилання прокурора на ухвалу Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.10.2025 у справі №509/6996/24 як на доказ вчинення кримінального правопорушення є юридично необґрунтованим, оскільки вказана ухвала лише підтверджує факт закриття провадження у зв`язку з виконанням умов звільнення від кримінальної відповідальності.
Аналогічно, посилання прокурора на наявність у провадженні судів інших справ за позовами до відповідача як підставу для застосування заходів забезпечення позову саме у даній справі судова колегія оцінює критично, оскільки сам факт існування таких інших справ не свідчить про наявність ризиків невиконання рішення суду у цій справі та не підтверджує недобросовісної поведінки відповідача. У контексті зазначено судова колегія зауважує, що сам апелянт наголошує на тому, що існуючи судові рішення відносно ФОП Могильніков В.Д. ще не набрали законної сили та переглядаються судами вищих інстанцій, що додатково підтверджує відсутність правових підстав для накладення арешту на майно чи кошти відповідача, враховуючи, що застосування заходів забезпечення позову можливе виключно за наявності належно доведених обставин, які свідчать про реальну загрозу невиконання або утруднення виконання рішення суду саме у цій справі. 
Водночас, зокрема, у справі №522/1586/20, яка зазначена прокурором в якості обставин, на які він посилається, Могильніков В.Д. не є навіть учасником, що виключає можливість врахування таких посилань. 
Разом з тим, у матеріалах справи наявна інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №467200837 від 09.03.2026, за якою Могильніков В.Д. має значну кількість об`єктів нерухомого майна, які залишаються у його власності, не передані у заставу, іпотеку чи іншим чином не обтяжені, що є об`єктивним та перевірюваним фактом. Відтак, наявність у відповідача значної кількості ліквідного нерухомого майна, станом на 2026 рік, є достатньою гарантією виконання рішення суду без застосування заходів забезпечення позову.
Тому, суд апеляційної інстанції погоджується з позицією місцевого господарського суду, що посилання в заяві про забезпечення позову на потенційну можливість настання в майбутньому негативних наслідків, без надання відповідного обґрунтування, в тому числі доказів вчинення відповідачем певних реальних дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Апеляційна колегія зазначає, що повторне наведення обставин, які вже були предметом дослідження та оцінки суду, саме по собі не свідчить про помилковість оскаржуваної ухвали та не є підставою для її скасування.
З урахуванням зазначеного апеляційний суд вказує, що обґрунтування необхідності вжиття відповідних заходів зводяться виключно до цитування положень судової практики щодо загальних підстав застосування ст. 136, 137 Господарського процесуального кодексу України.
До того ж суд звертає увагу на те, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у прямій залежності від фактичних обставин кожного конкретного господарського спору, а процесуальний закон, визначаючи у ст. 75 Господарського процесуального кодексу України підстави звільнення від доказування, не передбачає звільнення учасника від доказування у разі подання заяви про забезпечення позову.
У розрізі вказаного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду. Подібна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.09.2021 у справі №908/2609/20, від 15.09.2021 у справі № 10/Б-5022/1383/2012, від 14.09.2021 у справі №908/1671/16.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються з урахуванням конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права (постанова Великої Палати Верховного суду від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц).
Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду і в даному випадку судова колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі №754/5683/22, висновки об`єднаної палати, та, зокрема, висновки Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладені у постанові від 04.12.2025 у справі №916/3385/25, якою були скасовані ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції і відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, при вирішенні питання про забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
Слід зазначити, що законодавством покладено на заявника обов`язок обґрунтування підстав, які можуть утруднити чи унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Близька за змістом правова позиція визначена у постановах Верховного Суду від 08.07.2024 у справі № 916/143/24, від 04.10.2024 у справі № 913/289/24.
З огляду на викладене, заходи забезпечення позову мають чітко відповідати суті та предмету заявлених позовних вимог, оскільки це гарантує, що вжиті заходи не виходять за межі спору, сприяють належному виконанню судового рішення і не створюють необґрунтованих перешкод для сторін у справі або інших осіб.
Як зазначалось вище у даній постанові, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.03.2023 у справі №905/448/22 виснувала, що вжиття заходів забезпечення позову передбачає доведення стороною обставин вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язань після пред`явлення позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).
З огляду на викладене, зазначений висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду свідчить, що вимога про надання доказів витрачання відповідачем коштів дійсно не може розглядатися як єдина підстава для застосування заходів забезпечення позову, однак не виключає зобов`язання заявника щодо доведення необхідності такого забезпечення шляхом подання доказів, підтверджуючих підставність заявлених вимог та ризик утруднення чи унеможливлення виконання у майбутньому відповідного судового рішення.
Це підтверджується тим, що Верховний Суд у постанові від 18.06.2025 у справі №918/73/25 зазначив те, що наведений у зазначеній постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підхід передбачає необхідність доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову, обґрунтування позивачем відомих останньому обставин або тих обставин, про які він об`єктивно може дізнатися, які б свідчили про утруднення чи унеможливлення виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Крім того, наведений зміст вказаної постанови Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду засвідчує, що у ній взагалі відсутні правові висновки про те, що у питанні застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та/або грошові кошти, що знаходяться на рахунках відповідача/зацікавленої особи, позивач (заявник) звільняється від доказування наявності обґрунтованої необхідності у застосуванні заходів забезпечення позову шляхом подання доказів до суду щодо наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує застосування такого заходу забезпечення позову (з таких мотивів виходила об`єднана палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, повертаючи справу №917/1610/23 відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду ухвалою від 01.03.2025).
Як зазначалося вище, позивач не навів достатньо обґрунтованого припущення недобросовісних дій відповідача, які спрямовані на виведення активів, тоді як доводи прокурора ґрунтуються виключно на його припущеннях та сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача, і як наслідок не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому істотно ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі задоволення позову.
Водночас, колегія суддів вважає за необхідне окремо зазначити, що зі змісту поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач обмежився загальними посиланнями на можливість відповідача розпорядитися належними йому грошовими коштами, що саме по собі є властивістю будь-якого суб`єкта господарювання та не може автоматично свідчити про наявність ризику невиконання майбутнього судового рішення в даному випадку, виходячи з конкретних обставин даної справи.
Таким чином, з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів існування реального, а не гіпотетичного ризику утруднення виконання судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, підстави для забезпечення позову в даному випадку відсутні.
З огляду на вищенаведені правові положення та встановлення обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. Апеляційні аргументи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди скаржника з висновками суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм процесуального права. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги. 
Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції було повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та постановлено ухвалу з дотриманням норм процесуального права, що дає підстави для залишення її без змін.
При цьому, судова колегія звертає увагу прокурора, що він не позбавлений права повторно звернутися до суду з відповідною заявою, з наданням суду належних та допустимих доказів, в розумінні статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання судового рішення, а також імовірність утруднення або унеможливлення виконання в майбутньому судового рішення у разі невжиття заходів забезпечення позову з визначенням належних способів застосування таких заходів до відповідача.
Таким чином, Південно-західний апеляційний господарський суд приходить висновку, що ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 у справі №916/162/26 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Керівника Київської окружної прокуратури міста Одеси – без задоволення.
У зв`язку із відмовою у задоволенні апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору при подачі апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу – Одеську міську раду.
Керуючись ст.ст. 255, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Ухвалу Господарського суду Одеської області від 27.04.2026 про відмову у забезпеченні позову у справі №916/162/26 залишити без змін, апеляційну скаргу – без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Повний текст постанови складений та підписаний 23.07.2026.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.

Суддя Богацька Н.С.

Суддя Принцевська Н.М.