ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 вересня 2026 року   місто Чернівці справа №727/5058/24
провадження №22-ц/822/1361/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н.К.,
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Паучек І.І.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – АТ «Державний ощадний банк України», 
третя особа – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України» на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 травня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Гавалешко П.С.,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення вартості безпідставно набутого нерухомого майна, яке неможливо повернути в натурі.
Посилався на те, що 11 квітня 2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, Скутар Світланою Володимирівною, було вчинено виконавчий напис, реєстровий №1282, згідно якого для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в розмірі 1 251 029,56 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення (більярдну) підвалу, що складаються з приміщень 71-1-71-7, загальною площею 195,70 кв.м., що знаходяться в житловому будинку літера А, в АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 , дана обставина встановлена рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року.
Для примусового виконання виконавчого напису згідно постанови від 19 квітня 2012 року було відкрито виконавче провадження № 321990121.
22 травня 2015 року старшим державним виконавцем Шевченківського ВДВС винесено постанову та складено акт про передачу майна стягувача в рахунок погашення боргу за початковою вартістю майна без урахування ПДВ - 668179 грн.
08 липня 2015 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О. видано Свідоцтво №2099.
Вказані обставини встановлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року.
Разом із тим, не погоджуючись із вищевказаним виконавчим написом за реєстровим №1282 приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу, Скутар С.В., ОСОБА_1 оскаржив законність його вчинення - до суду.
09 березня 2017 року Апеляційним судом Чернівецької області у справі №727/6201/15 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2017 року — скасовано; позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Чернівецького обласного управління ПАТ «Ощадбанк», треті особи на стороні відповідача приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В., Шевченківський відділ держаної виконавчої служби Чернівецького міського управління юстиції про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню - задоволено. Визнано виконавчий напис за реєстраційним номером 1282, вчинений 11 квітня 2012 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С.В. на договорі іпотеки з застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя від 05 грудня 2007 року за реєстрованим номером 66241 про звернення стягнення на нежитлові приміщення (більярдна) підвалу, що знаходяться в житловому будинку літери А, АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_1 таким, що не підлягає виконанню.
12 грудня 2018 року постановою Верховного Суду постанову апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року залишено без змін.
На час отримання остаточного рішення у спорі щодо виконавчого напису нотаріуса на свою користь, ОСОБА_1 звернувся до банку щодо повернення безпідставно отриманого нерухомого майна - нежитлові приміщення (більярдна) підвалу, що знаходяться в житловому будинку літери А, АДРЕСА_1 , однак банк вже на той час вказане майно відчужив.
Так, 25 січня 2019 шляхом добровільного продажу через Державне підприємство "Сетам" було проведено електронні торги, на яких продано нежилі приміщення (більярдна) підвалу, загальною площею 195,70 кв.м, що знаходиться в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належали на праві власності ОСОБА_1 . Набувачем майна за наслідками електронних торгів став ОСОБА_3 .
Пізніше, ОСОБА_3 відчужив спірне майно: нежилі приміщення (більярдна) підвалу, що складаються із приміщень 71-1-71-7, які знаходяться в житловому будинку літ.А, АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 8405, виданий 11.04.2019 року, видавник: ОСОБА_4 , Чернівецький міський нотаріальний округ.
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Державний ощадний банк України», першого відділу державної виконавчої служби міста Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області про визнання незаконною передачу нерухомого майна, визнання незаконною та скасування постанови й акта державного виконавця про передачу нерухомого майна стягувачу, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна (нежилі приміщення (більярдна) підвалу, що складаються із приміщень 71-1-71-7, які знаходяться в житловому будинку літ.А, АДРЕСА_1 ), скасування записів про державну реєстрацію права власності нерухомого майна - справа №727/4471/20.
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішенням, яким: позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення - через неефективний спосіб судового захисту.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування нерухомого майна задоволено та витребувано в ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 нежитлові приміщення підвалу (більярдної), які складаються з приміщень 71-1 - 71-7 загальною площею 195,70 м2 та розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим, постановою Верховного суду від 22 березня 2023 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 15 березня 2021 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння скасовано.
Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 15 жовтня 2020 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
При цьому, Верховний суд погодився, що спірне майно вибуло із власності ОСОБА_1 незаконно та поза його волею та вказав наступне: "Передання стягувачеві предмета іпотеки в рахунок виконання кредитних зобов`язань у зв`язку з не проведенням торгів на підставі виконавчого напису нотаріуса, який не підлягав виконанню з моменту його вчинення, не можна вважати таким, що відповідає вимогам закону, оскільки зі скасуванням виконавчого напису втрачаються ті правові наслідки, які з нього випливають (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 127/14089/18, провадження № 61-15073св19).
Установивши, що виконавчий напис нотаріуса, в межах виконання якого звернуто стягнення на належний позивачеві предмет іпотеки, визнано таким, що не підлягає виконанню, апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що нежитлові приміщення підвалу (більярдної) вибули з володіння ОСОБА_1 поза його волею".
Водночас, Верховний суд відмовив у задоволенні позову про витребування спірного майна, зробивши висновок, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем такого майна.
Таким чином, оскільки позивач позбавлений можливості повернути в натурі майно, стягнуте за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню, то він вправі вимагати повернення коштів, що становлять вартість такого майна, на час розгляду справи.
На підставі вищевикладеного просив стягнути з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», на користь ОСОБА_1 грошову суму, що складає вартість нежитлових приміщень 71-1 - 71-7 загальною площею 195,70 м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі - 894 600 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 травня 2026 року позов ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення вартості безпідставно набутого нерухомого майна, яке неможливо повернути в натурі задоволено частково.
Стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», код ЄДРПОУ 00032129, на користь ОСОБА_1 вартість нежитлових приміщень 71-1 - 71-7 загальною площею 195,70 м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 668179 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
Не погоджуючись із вказаним рішення суду, відповідач АТ «Держаний ощадний банк України», інтереси якого представляє адвокат Калмикова С.С. подала 02 червня 2026 року апеляційну скаргу на вказане рішення суду. 
Вважає, що рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи; недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права та підлягає повному скасуванню, із винесенням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.
Апелянт вважає, що ухвала про відкриття провадження по справі №727/5058/24 від 23 травня 2024 року винесена з порушенням норм процесуального права, оскільки позивачем було порушено ч. 1 ст. 177 ЦПК України, а саме те, що жодний із додатків до позовної заяви не завірений належним чином, як це передбачає чинне законодавство.
Крім того, суд першої інстанції проігнорував невідповідність позовної заяви нормам ЦПК України, та направив незавірений оригінал позовної заяви разом із ухвалою відповідачу.
Позивачем додано до позовної заяви неналежні та недопустимі докази, що підтверджує необґрунтованість позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, вважає що ухвала про відкриття провадження по справі від 23 травня 2024 року винесена з порушенням процесуальних норм та підлягає скасуванню, а отже є підстави для скасування й рішення суду від 04 травня 2026 року.
Також, висновок суду, що нежитлові приміщення підвалу (більярдної) вибули з володіння ОСОБА_1 поза його волею, не може бути встановленим постановою Верховного Суду як преюдиційний факт для розгляду даної справи та належного та допустимого доказу щодо безпідставності набуття майна відповідачем.
Крім того, судом в рішенні суду не наведено мотивовану оцінку кожного аргументу апелянта щодо відсутності безпідставності отримання нерухомого майна.
По-перше, є набуття або збереження майна. Це означає, що особа набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або зберігає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння.
Апелянт вважає, що зазначена умова відсутня у даних правовідносинах, оскільки вартість майна, яке отримано в рахунок погашення боргу відповідно до свідоцтва від 08 липня 2015 року становить 668 179,00 грн, яка перерахована в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 , що підтверджується розрахунком заборгованості станом на 12 червня 2024 року та виписками порахунку.
Згідно договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 16 лютого 2019 року вартість предмета договору становить 667 777,00 грн, що не підтверджує набуття нових цінностей або збагачення відповідача, фактично це підтверджує понесені збитки відповідачем.
По-друге, мало місце набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто збільшення або збереження майна у особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою.
Апелянт вважає, що дана умова також відсутня, оскільки позивач не втрачав дане майно оскільки відповідно до договору іпотеки нерухомого майна від 05 грудня 2007 року укладеного між апелянтом та ОСОБА_1 , а саме п. 5 «Право іпотеки» - це безумовне та безспірне право Іпотекодержателя у разі невиконання зобов`язання в цілому, або в тій чи іншій його частині в строк, обумовлений Договором відновлювальної кредитної лінії, задовольнити свої вимоги за рахунок Предмета іпотеки в порядку, встановленого даним Договором, переважно перед іншими кредиторами.
Крім того, дане майно прийнято в рахунок погашення боргу позивача, а саме заборгованості по Договору відновлювальної кредитної лінії №909 від 05 грудня 2007 року, тобто на користь та в інтересах позивача.
По-третє, обов`язково має бути відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи. Тобто мала місце помилка, обман, випадковість або інші підстави набуття або збереження майна, які не можна віднести до підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Судом першої інстанції не було досліджено докази та проігноровано факти, що позивач з 09 березня 2017 року з дня набрання чинності рішення Апеляційного суду Чернівецької області у справі №727/6201/15-ц про визнання виконавчого напису таким, який не підлягає виконанню не звертався до суду із заявою про поворот виконання виконавчого напису.
Жодних звернень до апелянта про повернення майна чи грошових коштів не надходило. Крім того, у судовому засіданні представник позивача також підтвердила, що в матеріалах справи відсутній доказ такого звернення до суду.
Крім того, під час провадження у справі в суді першої інстанції позивач самостійно та добровільно погасив залишок заборгованості в повному обсязі.
Відсутність будь - яких підтверджень звернення до Банку, як кредитора для повернення грошових коштів чи майна позивача та погашення залишку заборгованості, без примусового стягнення вказує на добровільне волевиявлення позивача виконати свої зобов`язання перед АТ «Ощадбанком».
Крім того, сам суд першої інстанції підтвердив, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
Апелянт вважає, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що АТ «Ощадбанк» безпідставно набув майно у власність.
Отже, вважає, що відсутність підтверджень звернення до Банку, як кредитора для повернення грошових коштів чи майна позивача та погашення залишку заборгованості, без примусового стягнення вказує на добровільне волевиявлення позивача виконати свої зобов`язання перед АТ «Ощадбанком» та підтверджує відсутність порушеного права позивача.
Звертає увагу, що дане майно набуте у власність апелянтом в межах виконавчого провадження та реалізовано на прилюдних торгах ОСОБА_3 , що не оскаржено жодним рішенням та не скасовано жодним судовим рішенням, яке набрало законної сили.
Апелянт виконав умови укладених добровільно з позивачем догорів та жодним чином не впливав на подальшу реалізацію нерухомого майна, яке належало ОСОБА_3 , до ОСОБА_2 , як добросовісного набувача.
Апелянт вважає, що судом порушено ч. 2 ст.1213 ЦК України, а саме у разі неможливості, повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки 28 липня 2015 року в ОСОБА_1 виникло право на позов та можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, оскільки 28 липня 2015 року ОСОБА_1 отримав повідомлення від АТ «Ощадбанк» від 23 липня 2015 року №26-3/3769, яким було повідомлено, що приватним нотаріусом Балацьким О.О. зареєстровано право власності на нерухоме майно за АТ «Ощадбанк» та видано свідоцтво про право власності про що зазначено в рішенні суду.
Крім того, навіть з 09 березня 2017 року з дня набрання чинності рішення Апеляційного суду Чернівецької області у справі №727/6201/15-ц відповідач не звертався до суду із заяво про поворот виконання (за аналогією права).
Отже, саме з 09 березня 2017 року почався перебіг строку позовної давності та три роки закінчились 08 березня 2020 року.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Карпюк Ю.М. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказала, що суд першої інстанції встановив юридично значущі обставини: набуття банком спірного майна на підставі виконавчого напису, визнання цього виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, подальше відчуження майна банком, неможливість його повернення в натурі та наявність грошового еквівалента майна у розмірі 668 179 грн.
Доводи апелянта про недопустимість або неналежність окремих доказів мають формальний характер, оскільки банк не спростовує самих ключових фактів, установлених судом першої інстанції та підтверджених попередніми судовими рішеннями. Апелянт також не доводить, яким саме чином зазначені ним процесуальні зауваження призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Висновки суду першої інстанції відповідають установленим обставинам справи та змісту статей 1212, 1213 ЦК України. Якщо майно було набуте банком на підставі виконавчого напису, який не підлягав виконанню, а повернення майна в натурі стало неможливим у зв`язку з його перебуванням у добросовісного набувача, то стягнення вартості такого майна є належним правовим наслідком.
Фактично апеляційна скарга зводиться до повторення позиції, яка вже була предметом розгляду суду першої інстанції, та до незгоди апелянта з оцінкою доказів і правовими висновками суду. Така незгода сама по собі не є підставою для скасування або зміни судового рішення.
Також, перебіг позовної давності у цій справі має визначатися не від моменту первинного вибуття майна або реєстрації права власності банку, а від моменту, коли у позивача виникло право саме на заявлену вимогу — про стягнення вартості майна, яке неможливо повернути в натурі.
Крім цього, заявлений позивачем спосіб захисту є належним, оскільки він прямо передбачений законом для ситуації, коли безпідставно набуте майно неможливо повернути в натурі. Водночас цей спосіб захисту є ефективним, оскільки забезпечує реальне поновлення майнового становища позивача шляхом стягнення грошового еквівалента майна, яке вибуло з його володіння поза його волею та не може бути повернуте через перебування у добросовісного набувача.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що 05 грудня 2007 року ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 уклали договір відновлювальної кредитної лінії №909, за яким позичальник отримав кредит у сумі 1 000 000 грн.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 і ВАТ «Державний ощадний банк України» уклали договір іпотеки нерухомого майна, за яким ОСОБА_1 передав в іпотеку банку належні йому на праві власності нежилі приміщення підвалу (більярдної), які складаються з приміщень 71-1-71-7 загальною площею 195,70 кв.м та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань 11 квітня 2012 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С. В. на підставі заяви ПАТ «Державний ощадний банк України» видав виконавчий напис, яким звернув стягнення на предмет іпотеки, а за рахунок коштів, отриманих від реалізації вказаного майна, пропонував задовольнити вимоги банку на суму 1 251 029,56 грн.
Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС Чернівецького МУЮ від 19 квітня 2012 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса №1282, в межах якого предмет іпотеки передано на реалізацію шляхом продажу на торгах.
Оскільки торги тричі не відбулися, 15 червня 2015 року державний виконавець прийняв постанову про передачу майна стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України».
22 червня 2015 року складено акт про передачу нерухомого майна стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України».
08 липня 2015 року приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу видав ПАТ «Державний ощадний банк України» свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на нежилі приміщення підвалу (більярдної).
23 липня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» надіслав ОСОБА_1 лист, в якому повідомив позичальника, що 08 липня 2015 року банк зареєстрував за собою право власності на спірні нежитлові приміщення.
Вказаний лист ОСОБА_1 отримав 28 липня 2015 року.
Внаслідок прийняття даного майна в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 668 179,00 грн. були враховані в погашення заборгованості, а саме 13.07.2015 року суму 207 669,62 грн. перераховано в погашення відсотків по кредиту та суму 460 509,39 грн. перераховано в рахунок погашення тіла кредиту.
Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 09 березня 2017 року, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року, визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С. В. від 11 квітня 2012 року за реєстровим №1282 таким, що не підлягає виконанню.
25 січня 2019 року шляхом добровільного продажу через ДП «Сетам» проведено електронні торги, на яких банк продав нежилі приміщення підвалу (більярдної) за ціною 667 777,00 грн. Переможцем торгів став ОСОБА_3 ..
11 квітня 2019 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужив спірні нежитлові приміщення ОСОБА_2 .

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач позбавлений можливості повернути в натурі майно, стягнуте за виконавчим написом нотаріуса, який визнано таким, що не підлягає виконанню, а тому він вправі вимагати повернення коштів, що становлять вартість такого майна.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Загальні підстави виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Згідно зі статтею 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Аналіз положень статті 1212 ЦК України дає підстави дійти висновку, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Частиною 2 статті 1213 ЦК України визначено, що у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норма глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Спеціальними нормами врегульовані відносини щодо повернення виконаного за недійсним правочином - зокрема, статті 216, 221, 222, 226 ЦК України; витребування майна з чужого незаконного володіння – статті 387, 388, 390 ЦК України; повернення виконаного однією зі сторін у зобов`язанні – частина 4 статті 653 ЦК України та інше.
Крім того, законом або договором можуть бути встановлені спеціальні норми щодо регулювання інших відносин, пов`язаних із безпідставним збагаченням.
Повернення в натурі безпідставно набутого майна врегульовано статтею 1213 ЦК України, відповідно до положень даної норми права набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ч.1); у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ч.2).
У розумінні статті 1213 ЦК України на зобов`язання із безпідставного збагачення поширюються загальні принципи виконання зобов`язання, до них належить і принцип виконання зобов`язання належним чином, у тому числі в натурі. Тобто, набувач зобов`язаний повернути потерпілому саме те майно, що було безпідставно набуте, а не його грошовий еквівалент.
Вирішуючи спір в межах підстав та змісту позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати статтю 1212, 1213 ЦК України.
Встановивши обставини з урахуванням підстав позову, у своєму рішенні суд не виклав мотиви, чи є порушеними права позивача, чи відпала підстава набуття відповідачем права власності на нежитлові приміщення, що є необхідним для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з рішенням суду, яке не відповідає вимогам законності, обгрунтованості відповідно до статті 263 ЦПК України.
Згідно з частиною третьої статті 33 Закону Украни «Про іпотеку» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, становлених законом.
Згідно із частиною першою статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Встановивши, що рішенням суду за позовом ОСОБА_1 визнано виконавчий напис нотаріуса про звернення стягнення на нерухоме майно – нежитлові приміщення (більярдна) підвалу, що знаходяться в житловому будинку літери А, АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності, таким, що не підлягає виконанню, суд першої інстанції неправильно витлумачив норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини з урахуванням підстав позову.
Колегія суддів виходить з того, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Виконавчий напис є способом захисту прав банку в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником.
Позивач, який був власником нежитлових приміщень, що передані на підставі виконавчого напису нотаріуса на примусову реалізацію, не має права віндикаційної вимоги до набувача цього майна - банку, оскільки з урахуванням підстав позову та встановлених у цій справі обставин наявність судового рішення про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису нотаріуса, не є безумовною підставою для повернення майна у власність його попереднього власника, а отже, відшкодування його вартості на підставі статті 1213 ЦК України.
Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 295/13634/14-ц (провадження № 61-4423св19).
З матеріалів справи вбачається, що позивач допустив заборгованість за кредитним договором. Зокрема, станом на 11.04.2012 року за ним рахувалась заборгованість у сумі 1 251 029,56 грн., з яких 1000 000 грн. – тіло кредиту, 217 687,85 грн. – відсотки, 33 341,71 грн. – пеня.
ПАТ «Державний ощадний банк України» набув у власність спірні нежитлові приміщення як іпотечне майно. При цьому, внаслідок прийняття даного майна в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 668 179,00 грн. були враховані в погашення заборгованості, а саме 13.07.2015 року суму 207 669,62 грн. перераховано в погашення відсотків по кредиту та суму 460 509,39 грн. перераховано в рахунок погашення тіла кредиту.
Отже, внаслідок залишення за собою іпотечного майна, банк не збагатився, оскільки він зарахував кошти за дане майно в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 за кредитним договором, а ОСОБА_1 не зазнав у зв`язку з цим ніякої шкоди.
Отже, доводи позивача про стягнення грошових коштів на підставі статей 1212, 1213 ЦК України є необгрунтованими, оскільки ці кошти сплачені банком на виконання умов кредитного договору.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати, що відповідач є набувачем грошових коштів у сумі 668 179 грн. 00 коп., отриманих від реалізації іпотечного майна і збагатився за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки, як вже було встановлено, ці грошові кошти були спрямовані для погашення заборгованості позивача перед відповідачем, яка утворилась за кредитним договором, який у встановленому законом порядку не було визнано недійсним, не розірвано, не припинено і не виконано, а отже відсутні підстави для застосування до даних правовідносин ст.1212, 1213 ЦК України.
Визнання в подальшому судовим рішенням виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не дає ОСОБА_1 правових підстав для стягнення з АТ «Державний ощадний банк України» вартості нежитлових приміщень, що йому належали та були реалізовані з торгів, оскільки між ОСОБА_1 та АТ «Державний ощадний банк України» мали місце договірні кредитні та забезпечувальні правовідносини, а не позадоговірні зобов`язання, якими у розумінні статті 1212 ЦК України є відносини з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (безпідставне збагачення). 
Виходячи з вищенаведеного колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не перевірив належним чином чи підтверджені відповідними доказами позовні вимоги позивача та чи підлягають задоволенню позовні вимоги у спосіб, визначений у позовній заяві, з урахуванням фактичних обставин справи та положень ст.ст.1212, 1213 ЦК України.
Є безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що позовна заява була не підписана та про недопустимість доказів, оскільки докази не були засвідчені належним чином.
Колегія суддів вважає, що пункт 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07 квітня 2023 року №55 «ДСТУ 4163-2003», незастосовний до засвідчення позивачем документів, доданих до позовної заяви, адже вимоги до процесуальних документів і додатків до них визначає процесуальний закон. Правила проставлення відмітки про засвідчення копії документа, визначені у пункті 5.27 «ДСТУ 4163-2003», не поширюються на засвідчення копій документів, які учасники справи подають до суду (див.пункт 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 (провадження №14-96цс21)).
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду в частині початку відліку строку позовної давності заслуговують на увагу.
За змістом статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. 
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Так, рішення суду про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Скутар С. В. від 11 квітня 2012 року за реєстровим №1282 таким, що не підлягає виконанню, набрало законної сили 09 березня 2017 року (дата ухвалення апеляційним судом рішення).
Даний позов поданий до суду 21 травня 2024 року.
Отже, трирічний строк позовної давності сплинув 09 березня 2020 року.
Проте, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що строк позовної давності розпочався з постанови Верховного Суду (12.12.2018).
Згідно вимог ст.384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.
Отже, рішення суду апеляційної інстанції, яким вирішено спір щодо правомірності виконавчого напису нотаріуса, набрало законної сили з моменту його ухвалення і залишення цього рішення без змін судом касаційної інстанції вказаного моменту не змінює.
Разом з тим, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє в позові через необґрунтованість. Якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності в разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про безпідставність позову, то строк позовної давності в даному випадку не застосовується.
Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу частково, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:  2) у разі відмови в позові - на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України).
Як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови, суд прийшов до висновку про задоволення апеляційної скарги частково та відмови в позові.
Враховуючи скасування рішення суду першої інстанції та відмови в позові, судовий збір за подання апеляційної скарги сплачений відповідачем в розмірі 10022,68 грн. підлягає стягненню із позивача на користь відповідача.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
Ураховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права, тому підлягає скасуванню з постановленням нового рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Держаний ощадний банк України» – задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 04 травня 2026 року – скасувати та ухвалити нове. 
В задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Державний ощадний банк України», третя особа: ОСОБА_2 про стягнення вартості безпідставно набутого нерухомого майна, яке неможливо повернути в натурі – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 10022,68 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 09 вересня 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак