10.07.2026 
Справа № 482/396/26 
Номер провадження 1-кп/482/215/2026 

ВИРОК
Іменем України

10 липня 2026 року місто Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 , представника потерпілого ОСОБА_6 – адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нова Одеса кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12025150000000942 від 04.11.2025 року за обвинуваченням:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новополтавка Новобузького району Миколаївської області, громадянина України, із вищою освітою, раніше не судимого, одруженого, маючого на утриманні двох дітей, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - 

встановив:
04 листопада 2025 року о 17:24 годині, у вечірній (темний) час доби, за відсутності опадів, водій ОСОБА_4 керуючи автомобілем марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по сухій чистій, без пошкоджень, асфальтованій та освітленій міським електроосвітленням (вуличними ліхтарями) проїжджій частині автодороги Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» в межах міста Нова Одеса Миколаївського району Миколаївської області по вулиці Центральній, що має чотири смуги, призначені для руху в двох напрямках (по дві в кожному напрямку), на яких транспортні потоки протилежних напрямків розділені лінією дорожньої розмітки 1.3 Розділу 34 ПДР, в напрямку від міста Вознесенськ до міста Миколаєва, в межах правої смуги руху, з увімкненим світлом головних фар даного транспортного засобу у режимі ближнього світла, зі швидкістю близько 92,59-106,53 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідними дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 розділу 33 та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.1 розділу 34 ПДР України, та розташованого в районі 190 км вказаної автодороги, грубо порушив вимоги п.п. 1.3. 1.5, 2.3 «б», 12.3, 12.4, 12.9 «б», 18.1 ПДР України, а саме: будучи зобов`язаним знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, здійснював рух в межах населеного пункту (де дозволяється рух зі швидкістю не більше, ніж 50 км/год) із значним перевищенням швидкості - близько 92,59-106,53 км/год, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішоходів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які перебували на нерегульованому пішохідному переході та яких він об`єктивно спроможний був виявити, не зменшив швидкість та в разі потреби не зупинився, щоб дати дорогу вказаним пішоходам, для яких могла бути створена перешкода та небезпека, хоча зобов`язаний був це зробити та мав таку технічну можливість, а навпаки, продовжив рух в обраному напрямку, не давши дорогу пішоходам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які перетинали проїжджу частину автодороги Н-24 «Благовіщенське-Миколаїв» по вказаному нерегульованому пішохідному переходу, рухаючись зліва направо відносно напрямку руху даного транспортного засобу, та в результаті скоїв наїзд на ОСОБА_9 .
Внаслідок виниклої дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла (забій речовини головного мозку з крововиливом під м`яку мозкову оболонку; перелом хребта на рівні 1-2 хребців шийного відділу; поперечний перелом правої ключиці; численні переломи ребер по різним анатомічним лініям з двох сторін з утворенням гострих кісткових уламків, що пошкоджують тканину легень з кровотечою в плевральні порожнини (в лівій плевральній порожнині - 450 мл., в правій - 100 мл. крові); косо-поперечні переломи обох стегнових кісток; розрив печінки з внутрішньо-черевною кровотечою (в черевній порожнині - до 100 мл. крові); численні садна, синці голови, тулубу, кінцівок), від яких вона загинула на місці події.
Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 1.3, 1.5, 2.3 «б», 12.3, 12.4, 12.9 «б», 18.1 ПДР України, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із наслідками, що настали, а належним та своєчасним виконанням вимог п.п. 12.4, 12.9 «б» ПДР України останній мав не тільки технічну можливість запобігти ДТП, а й не створювати умов для виникнення аварійної обстановки, яка призвела до її настання.
Враховуючи викладене, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, а саме – порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_9 .
Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю за обставин, що вказані в обвинувальному акті та кається у вчиненому, сприяв розкриттю злочину, не ухилявся від слідства. Підтвердив, що дійсно 04.11.2025 року близько 17:30 год. він керував автомобілем марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі в межах міста Нова Одеса Миколаївського району Миколаївської області по вулиці Центральній, в напрямку від міста Вознесенськ до міста Миколаєва, із перевищенням швидкості, на нерегульованому пішохідному переході скоїв наїзд на ОСОБА_9 , яка в результаті отриманих внаслідок даної ДТП травм загинула на місці події.
Просив врахувати, що до останнього не бачив пішоходів, оскільки вуличне освітлення або до моменту зіткнення взагалі не було увімкнене, або його яскравість не давала об`єктивної можливості побачити пішоходів, точно уже не пам`ятає, у зв`язку з чим у нього був відсутній гальмівний шлях. Вказав що пішоходи перебували поза добре намальованою пішохідною розміткою, що могло додатково стати причиною того, що він їх не побачив.
При виявленні пішоходів, він відразу скерував автомобіль вліво, оскільки, враховуючи досить значний досвід водіння, розумів, що гальмуванням не вдасться зупинити автомобіль, однак запобігти зіткненню з ОСОБА_9 не вдалося. 
Додатково вказав, що розуміє всю завдану ним потерпілому невиправну шкоду, якої той зазнав внаслідок втрати рідної людини, частково уже відшкодував 40 тисяч гривень шкоди та згоден відшкодувати усі підтверджені витрати, 100 тисяч гривень моральної шкоди та 100 тисяч гривень витрат, які планує потерпілий на встановлення надгробного пам`ятника загиблій. 
Також просив суд, з врахуванням фактичних обставин справи, визнання ним вини, щирого каяття, суворо його не карати та не позбавляти права керувати транспортними засобами, оскільки він, хоч і не офіційно, працює водієм, здійснюючи вантажні перевезення, і це є єдиним джерелом доходу, без якого він втратить засоби до існування, в тому числі і для утримання двох неповнолітніх дітей та для подальшого відшкодування шкоди потерпілому.
Прокурор у судовому засіданні зазначила що вина обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю доведена. Просила суд призначити обвинуваченому покарання у межах санкції статті обвинувачення – п`ять років позбавлення волі, із застосуванням до обвинуваченого ст. 75 КК України, шляхом звільнення його від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю два роки, та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України. 
Окрім того, враховуючи особу обвинуваченого, його спосіб отримання доходів шляхом роботи водієм, активну громадянську позицію в період воєнного стану, яка проявляється у здійсненні евакуації потерпілих від війни людей з прифронтових регіонів, перерахування на потреби ЗСУ 80 000,00 грн., не заперечувала щодо призначення ОСОБА_4 покарання без позбавлення останнього права керувати транспортними засобами. 
Захисник обвинуваченого, враховуючи особу його підзахисного, просив призначити ОСОБА_4 мінімальний строк, визначений ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді трьох років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, із встановленням одного року іспитового строку. Окрім того, враховуючи волонтерську діяльність його підзахисного, просив не позбавляти його права керувати транспортними засобами.
Представник потерпілого при призначенні покарання поклався на розсуд суду, при цьому вказав, що потерпілий не має на меті щоб обвинувачений реально був позбавлений волі. Просив задоволити цивільний позов у повному обсязі.
Представник цивільного відповідача - приватного акціонерного товариства «НАСК «ОРАНТА» в судове засідання не з`явився, відзиву на позов та будь-яких заяв чи клопотань не подавав.
Враховуючи той факт, що обвинувачений ОСОБА_4 , визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті, і його покази є послідовними, логічними та такими, що не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що їх підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду, судом, у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників процесу, було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку. 
Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 286 КК України – порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає визнання ним своєї вини, щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому та перерахування на потреби Збройних Сил України 80 000,00 грн.
Обставин, які обтяжують покарання, згідно зі ст. 67 КК України, судом не встановлено та про такі не йдеться в обвинувальному акті.
При призначенні міри покарання обвинуваченому, суд, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини та наслідки його вчинення, те, що він відноситься до тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, відсутності даних, які б негативно характеризували його особу, на утриманні у нього перебувають двоє малолітніх дітей, обставини що пом`якшують його покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Також судом враховуються вимоги ст. 50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
За ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, зі змінами, звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У пункті 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину.
Таким чином, суд вважає, що з метою виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень йому доцільно призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення, а саме чотири роки позбавлення волі. 
Разом з тим суд, враховуючи вищенаведені пом`якшуючі для покарання обвинуваченого обставини, приймаючи до уваги особу обвинуваченого, раніше не судимого, який під час судового розгляду висловлював дійсне, відверте, а не уявне часткове визнання ним своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що виражалося в бажанні обвинуваченого виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання, враховуючи позицію прокурора з приводу виду призначеного покарання, приходить до переконання, що є всі підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_4 відповідно до ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку два роки, оскільки ОСОБА_4 може бути перевихований без реального відбування призначеного судом покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
З метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого у період дії іспитового строку, на ОСОБА_4 слід покласти передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки, із покладанням, у відповідності до ч. 4 ст. 76 КК України, нагляду за їх дотримання обвинуваченим - на орган пробації за місцем проживання. 
Також, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України крім основного покарання передбачено і додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, тобто дане покарання є не обов`язковим, а альтернативним.
Зважаючи на викладене, за встановлених судом обставини, відповідно до яких обвинувачений працює, хоч і не офіційно, водієм, і це на разі є його єдиним джерелом доходу, зважаючи на його активну громадянську позицію в період воєнного стану, яка проявляється у здійсненні евакуації потерпілих від війни людей з прифронтових регіонів, суд вважає за можливе не призначати ОСОБА_4 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Підстав для призначення такого додаткового покарання судом не встановлено.
Судом встановлено, що 04.11.2025 року ОСОБА_4 , у порядку ст. 208 КПК України, затримано за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 07.11.2025 року у справі № 490/9370/25, до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 30.12.2025 року, а також визначено розмір застави у розмірі 151400,00 грн. що становить 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за умови внесення якої ОСОБА_4 слід негайно звільнити з-під варти.
07.11.2025 року ОСОБА_4 був звільнений з-під варти з ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», у зв`язку з внесенням визначеної ухвалою слідчого судді застави.
Таким чином, підсудний ОСОБА_4 , в межах зазначеного кримінального провадження, перебував під вартою з 04.11.2025 року по 07.11.2025 року, і утримувався в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», у зв`язку з чим, відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, суд вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_4 у строк відбуття покарання попереднє ув`язнення з 04.11.2025 року по 07.11.2025 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

При вирішенні цивільного позову судом встановлено наступне.
Потерпілий ОСОБА_6 , в межах даного кримінального провадження, звернувся до суду із позовом до обвинуваченого ОСОБА_4 та приватного акціонерного товариства «НАСК «ОРАНТА», яким просить стягнути з відповідачів на його користь солідарно, але у межах розміру виплат, передбачених страховим полісом, кошти за заподіяну йому кримінальним правопорушенням моральну та матеріальну шкоди на загальну суму 567 539,99 грн.
Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.
Згідно з ч. 1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково, чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 статті 1166 Цивільного Кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання якого створює підвищену небезпеку.
В даному провадженні ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - визнав і вона підтверджена сукупністю зібраних доказів. Тому часткове визнання ним позову потерпілого – є способом цивільно-правового захисту.
Судом встановлено, що станом на момент ДТП - 04.11.2025 року, транспортний засіб марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував обвинувачений ОСОБА_4 , був застрахований у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» згідно полісу №233225174, що також підтверджено наданими в судовому засіданні показами обвинуваченого ОСОБА_4 .
Із цивільного позову вбачається, що потерпілий просить стягнути на його користь з відповідачів солідарно, але у межах розміру виплат, передбачених страховим полісом, кошти за заподіяну йому кримінальним правопорушенням моральну та матеріальну шкоди.
Однак до цивільного позову не долучено копії самого полісу №233225174, а долучена копія витягу з інформаційного ресурсу «Перевірка чинності поліса внутрішнього ОСЦПВВТЗ» щодо полісу №233225174, не дає можливості суду визначити ліміти відповідальності страхової компанії, які узгоджені між нею та обвинуваченим, за шкоду, завдану життю чи здоров`ю потерпілого, майну, також неможливо визначити франшизу.
Відтак суд обмежений в можливості визначити та здійснити розподіл між цивільними відповідачами розмір коштів за заподіяну потерпілому кримінальним правопорушенням моральну та матеріальну шкоди, оскільки цивільним позивачем не підтверджено межі розміру виплат, передбачених страховим полісом.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України - особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Як передбачено ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній в договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати умови договору.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц), - «У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.
Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)».
Вказаний правовий висновок є релевантним до численної судової практики, сформовано Верховним Судом.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або законом у страховика не виник обов`язок із виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17.
Судом при вирішенні пред`явленого потерпілим цивільного позову до уваги беруться вимоги ч. 1 ст. 91 та ч. 1 ст. 92 КПК України про те, що обов`язок доказування обставин щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - покладається на потерпілого.
Із змісту цивільного позову вбачається, що такий, серед іншого, обґрунтований нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004 року, який втратив чинність на підставі Закону № 3720-IX від 21.05.2024 року, та не діяв як і на момент вчинення ДТП, так і на момент пред`явлення цивільного позову. 
Натомість спірні правовідносини врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 3720-IX від 21 травня 2024 року, який введено в дію з 01.01.2025 року, в редакції від 07.06.2025 року (підстава – 4369-IX), чинній на момент вчинення ДТП (далі - Закон № 3720-IX).
Так, відповідно до ст. 4 Закону № 3720-IX, предметом договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є передача страхувальником за плату ризику, пов`язаного з об`єктом страхування, страховику на умовах, визначених цим Законом. Об`єктом страхування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є відповідальність за шкоду, заподіяну внаслідок використання забезпеченого транспортного засобу особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, життю, здоров`ю та/або майну потерпілих осіб внаслідок настання страхового випадку.
Стаття 5 даного Закону № 3720-IX визначає поняття страхового випадку.
За ст. 14 Закону № 3720-IX, у разі настання страхового випадку страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату в межах страхової суми відповідно до цього Закону. Розміри страхових сум за внутрішніми договорами страхування встановлюються за шкоду, заподіяну: 
1) життю та здоров`ю потерпілих осіб, - у розмірі, еквівалентному не менше 1,3 мільйона євро на одну потерпілу фізичну особу, та у розмірі, еквівалентному не менше 6,45 мільйона євро на один страховий випадок незалежно від кількості потерпілих осіб.
2) майну потерпілих осіб, - у розмірі, еквівалентному не менше 1,3 мільйона євро на один страховий випадок незалежно від кількості потерпілих осіб.
У разі якщо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди заподіяно шкоду життю, здоров`ю та/або майну декількох потерпілих осіб і страхової суми недостатньо для відшкодування шкоди таким особам у повному обсязі, страхова (регламентна) виплата здійснюється у межах страхової суми пропорційно до розміру шкоди, заподіяної кожній потерпілій особі, яка звернулася за страховою виплатою протягом 30 днів після дорожньо-транспортної пригоди.
Якщо після здійснення страхової (регламентної) виплати виявлено інших потерпілих осіб, які мають право на отримання страхової (регламентної) виплати внаслідок дорожньо-транспортної пригоди і не отримали її, відповідний страховик або МТСБУ зобов`язані здійснити страхову (регламентну) виплату таким потерпілим особам пропорційно до розміру шкоди, заподіяної кожній такій потерпілій особі, яка звернулася за страховою (регламентною) виплатою, у межах залишку відповідної страхової суми.
Даним законом № 3720-IX також регламентовано процедуру здійснення страхової (регламентної) виплати (ст. 18), її розмір у разі заподіяння шкоди життю та здоров`ю потерпілої фізичної особи (ст. 20), порядок визначення розміру моральної шкоди, заподіяної потерпілій фізичній особі (ст. 24), розмір виплат у зв`язку із смертю потерпілої фізичної особи (ст. 25), випадки, у яких страхова (регламентна) виплата не здійснюється (ст. 30), дії учасників ДТП (статті 31-35), тощо.
Тобто норми закону № 3720-IX, який є спеціальним у спірних правовідносинах, визначають можливість, порядок та умови, розміри сум, які підлягають відшкодуванню потерпілим особам від ДТП, і його дотримання є обов`язковим при пред`явленні відповідних позовів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної в результаті ДТП.
Як видно з матеріалів справи, потерпілим та його представником, не підтверджено належними доказами ані умов полісу №233225174, ані підстав солідарного стягнення з відповідачів заподіяної потерпілому шкоди, в межах розміру виплат, передбачених таким страховим полісом.
З пояснень обвинуваченого ОСОБА_4 вбачається, що після настання дорожньо-транспортної пригоди, він повідомив страхову компанію про пригоду, яка мала місце 04.11.2025 року, а тому суд приходить до висновку, що страхувальником, був виконаний обов`язок щодо повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди.
Як видно зі змісту позову, представником потерпілого заявлені вимоги щодо відшкодування шкоди, яка прямо передбачена законом № 3720-IX, однак не підтверджено розміру ліміту виплат страхової компанії, передбачених страховим полісом №233225174, у зв`язку з чим у суду відсутня можливість давати оцінку обґрунтованості таких позовних вимог, визначати розмір сум, які підлягають відшкодуванню внаслідок ДТП, та здійснювати їх розподіл між страховиком (у межах страхових сум) і винуватцем дорожньо-транспортної пригоди.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 199/6524/18 (провадження № 51-1748км19).
Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог потерпілого щодо стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 та приватного акціонерного товариства «НАСК «ОРАНТА» солідарно, але у межах розміру виплат, передбачених страховим полісом, коштів за заподіяну йому кримінальним правопорушенням моральну та матеріальну шкоди в сумі 567 539,99 грн., вважаючи необхідним роз`яснити потерпілому та його представнику право звернення до суду в порядку цивільного судочинства з відповідними позовними вимогами до власника транспортного засобу (володільця джерела підвищеної небезпеки) і ПАТ «НАСК «ОРАНТА», після виплати страховиком страхового відшкодування по кожному виду шкоди у межах страхових сум, за заявою потерпілого.
При цьому, судом враховано, що часткове визнання ОСОБА_4 цивільного позову, не звільняє потерпілого від доведення своїх позовних вимог. 

Також у відповідності до ч. 4 ст. 174 КПК України, одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, слід вирішити питання про скасування арешту майна.
Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08.12.2025 року у справі №490/9370/25 накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_4 , та яке на момент ДТП фактично перебувало у володінні власника, а саме на автомобіль марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з метою збереження речового доказу.
Суд враховує, що на даний час судовий розгляд кримінального провадження завершений, в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, тому підстав для подальшого накладення арешту немає, у зв`язку з чим арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08.12.2025 року у справі №490/9370/25, відповідно до положень ч. 4 ст. 174 КПК України слід скасувати.
Долю інших речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України, шляхом повернення їх володільцям або залишення їх у розпорядженні володільців.

На підставі вимог ст. 124 КПК України процесуальні витрати на проведення:
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.2 «Дослідження технічного стану транспортного засобу», вартістю З 816,72 грн;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження», вартістю 4 240,80 грн.;
- судової фототехнічної експертизи за експертною спеціальністю 6.1 «Фототехнічне дослідження», вартістю 4 457,00 грн.;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод», вартістю 4 240,80 грн.,
а всього 16 755 (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 32 (тридцять дві) копійки слід стягнути з обвинуваченого на користь держави.

До набрання вироком законної сили, прокурор просила залишити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, застосований до нього у даному кримінальному провадженні згідно ухвали від 14.05.2026 року №482/396/26. Вказане клопотання, на думку суду, обґрунтоване належним чином та підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

ухвалив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
Згідно п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Згідно ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за ОСОБА_4 в період дії іспитового строку покласти на орган пробації за місцем проживання.
Іспитовий строк засудженому ОСОБА_4 рахувати з моменту проголошення вироку.

До набрання вироком законної сили, залишити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, з покладанням на нього наступних обов`язків: 
- прибувати до слідчого, прокурора та суду за викликом;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання. 

У разі направлення засудженого для відбування призначеного покарання, зарахувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання, час його перебування під вартою - з моменту фактичного затримання 04.11.2025 року по день звільнення з-під варти 07.11.2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Миколаєва від 08.12.2025 року у справі №490/9370/25 на автомобіль марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 , та який на момент ДТП фактично перебував у його володінні, - скасувати.

Після набрання вироком законної сили, речові докази по справі:
- автомобіль марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який поміщено на зберігання на територію ВП № 6 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області за адресою: Миколаївська область, Миколаївський район, м. Нова Одеса, вул. Центральна, 172 - повернути його власнику ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- флеш-накопичувач типу Micro-SD «Kingston Canvas Select Plus. Micro SD. 32 Gb»), на якому знаходяться відео файли з наступним найменуванням; «vova_ch8 main_20251104172400_20251104172423» та «vova_ch7main_2025110417 2352 20251104172415», у яких зафіксовано механізм виникнення та наслідки дорожньо-транспортної пригоди (наїзд на пішохода), що мала місце 04.11.2025. близько 17:30 години, в районі 190 км. автодороги Н-24 «Благовіщенське Миколаїв» (в межах міста Нова Одеса Миколаївського району Миколаївської області по вулиці Центральній). надані в розпорядження органу досудового розслідування розпорядником/користувачем камер відеоспостереження (ФОП « ОСОБА_10 »). що фіксують проїжджу частину в районі будинку АДРЕСА_3 , та який поміщено до паперового конверту, який заклеєно, підписано та засвідчено підписом слідчого, який здійснював огляд (після проведення експертизи разом з первинним упакуванням поміщено до спецпакету №5711999), який долучено до матеріалів кримінального провадження – знищити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на проведення:
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.2 «Дослідження технічного стану транспортного засобу», вартістю З 816,72 грн;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.4 «Транспортно-трасологічні дослідження», вартістю 4 240,80 грн.;
- судової фототехнічної експертизи за експертною спеціальністю 6.1 «Фототехнічне дослідження», вартістю 4 457,00 грн.;
- судової інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю 10.1 «Дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод», вартістю 4 240,80 грн.,
а всього 16 755 (шістнадцять тисяч сімсот п`ятдесят п`ять) гривень 32 (тридцять дві) копійки. 

В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_4 та приватного акціонерного товариства «НАСК «ОРАНТА», про стягнення солідарно, але у межах розміру виплат, передбачених страховим полісом, коштів за заподіяну кримінальним правопорушенням моральну та матеріальну шкоди в сумі 567 539,99 грн. - відмовити, роз`яснивши право потерпілого та його представника на звернення до суду в порядку цивільного судочинства з відповідними позовними вимогами.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набуває законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Апеляційна скарга подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти діб з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Головуючий суддя:        ОСОБА_1