ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 липня 2026 р. 	Справа № 520/12583/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Перцової Т.С.
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2026, головуючий суддя І інстанції: Рубан В.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.05.26 у справі № 520/12583/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 , відповідач 1), військової частини НОМЕР_2 (далі- в/ч НОМЕР_2 , відповідач 2), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо не присвоєння йому одночасно з призовом на військову службу під час мобілізації військового звання штаб-сержант;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 присвоїти йому військове звання штаб - сержант з моменту призову на військову службу під час мобілізації, з 27.02.2022;
- визнати протиправними дії в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 Міністерства оборони України щодо зазначення його військового звання: в наказі від 27.02.2022 №36 - сержант; в наказах від 22.02.2024 №56, від 30.03.2024 №95 - прапорщик; в наказі від 13.02.2024 №28-РС – сержант;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 внести зміни до вказаних наказів в частині зазначення його військового звання штаб-сержант;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення йому відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України виплатити йому грошове забезпечення (основні, додаткові види грошового забезпечення та премія) у розмірі 195583,22 грн; грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2022-2024 роки - 290603,65 грн; грошову допомогу для оздоровлення за 2024 рік - 26882,75грн; грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно при звільненні з військової служби відповідно до довідки за встановленою формою до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 (далі – Порядок №178); індексацію грошового забезпечення за 2022 та 2024 роки; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби, починаючи з 22.02.2024 до моменту проведення фактичного розрахунку;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі йому довідки згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 видати йому довідку згідно з додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413;
- визнати протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі йому уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення;
- зобов`язати в/ч НОМЕР_1 скласти та видати йому уточнену (виправлену) довідку про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії в/ч НОМЕР_1 та в/ч НОМЕР_2 щодо зазначення в наказах про проходження ОСОБА_1 військової служби його військового звання "сержант" та прапорщик".
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 внести зміни до наказів від 27.02.2022 №36, від 30.03.2024 №95 та від 22.02.2024 №56 та військову частину в/ч НОМЕР_2 внести зміни до наказу від 13.02.2024 №28-РС, зазначивши військове звання ОСОБА_1 відповідно до статті 5 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі-Закон №2232-ХІІ) та Порядку проведення у Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту переатестації військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу у військових званнях, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.05.2020 №149 (далі-Порядок №149)
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 по справі № 520/12583/24 - скасовано в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення йому відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби; про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі ОСОБА_1 довідки згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №413 ; про визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі ОСОБА_1 уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення.
Ухвалено постанову, якою у скасованій частині частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 .
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не проведення ОСОБА_1 відповідного перерахунку та невиплати всіх сум грошового забезпечення при звільненні з військової служби.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 грошового забезпечення за період проходження ним військової служби з 22.02.2022 по 22.02.2024 з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній частині цієї постанови, а саме: розміру посадового окладу за 10 тарифним розрядом; окладу за військове звання «штаб-сержант»; надбавки за вислугу років в розмірі 50 відсотків посадового окладу за 10 тарифним розрядом з урахуванням окладу за військовим званням «штаб-сержант»; надбавки за особливості проходження служби в розмірі 65% від посадового окладу за 10 тарифним розрядом, окладу за військове звання «штаб-сержант» та надбавки за вислугу років в розмірі 50 відсотків посадового окладу за 10 тарифним розрядом з урахуванням окладу за військовим званням «штаб-сержант»; премії з урахуванням посадового окладу за 10 тарифним розрядом; грошової компенсації за 45 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2022 рік, за 25 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за 2023 рік, за 45 календарні дні невикористаної щорічної відпустки за 2024 рік, розрахованої з з урахуванням перерахованого розміру основних та додаткових видів грошового забезпечення та з урахуванням виплачених сум; грошової компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби згідно з довідкою про вартість речового майна, що належить до видачі .
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не видачі ОСОБА_1 довідки згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» від 20.08.2014 №413.
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 видати ОСОБА_1 довідку згідно з Додатком 6 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України» від 20.08.2014 №413.
Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони України щодо не складання та не видачі ОСОБА_1 уточненої (виправленої) довідки про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби з 27.02.2022 по 22.02.2024 .
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 скласти та видати ОСОБА_1 оновлену довідку про розміри його грошового забезпечення за весь час проходження військової служби з 27.02.2022 по 22.02.2024 з обрахуванням складових грошового забезпеченням з урахуванням висновків суду, викладених в мотивувальній та резолютивній частинах цього рішення.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2025 року у справі №520/12583/24 щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – залишено без змін.
Представник позивача звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з заявою про встановлення судового контролю за виконанням рішення суду, в якій просив суд:
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2026 по справі № 520/12583/24.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 заяву в порядку ст. 382 КАС України – залишено без задоволення.
Позивач не погодився з ухвалою суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 по справі № 520/12583/24 про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення по справі у формі зобов`язання військової частини НОМЕР_2 подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення та зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) подати у встановлений судом строк звіт про виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 та постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2026 по справі № 520/12583/24
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції не досліджено, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10.04.2025 та постанова Другого апеляційного адміністративного суду від 20.03.2026 по справі № 520/12583/24 не виконано.
Відповідач не реалізував своє процесуальне право подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, з таких підстав.
Приписами статті 129 Конституції України встановлено, що однією з основних засад здійснення судочинства є обов`язковість судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно зі ст. 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Аналогічні положення містяться в статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до якої судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Обов`язковість судових рішень, що набрали законної сили, для їх виконання на всій території України передбачена також приписами Закону України "Про судоустрій і статус суддів".
Аналізуючи наведені норми, колегія суддів зауважує, що судове рішення, яке набрало законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок, тобто особа, якій належить виконати судове рішення, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право на суд, захищене ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень.
Європейський суд з прав людини /ЄСПЛ/ висловив у рішеннях по справах «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04; «Горнсбі проти Греці» (Hornsby v. Greece), заява № 107/1995/613/701) позицію про те, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним.
Для цілей ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 20.07.2004р. у справі «Шмалько проти України»).
Крім того, ЄСПЛ неодноразово зазначав, що невиконання рішень національних судів в Україні - системна проблема (зокрема, справа «Бурмич та інші проти України», заява № 46852/13).
Необхідність максимального забезпечення судом у кожній справі дотримання принципу обов`язковості судового рішення, зумовлено також тим, що невиконання рішень суду призводить до зниження довіри людей до судової влади, а також посилює переконання того, що вирішити спір (правову проблему), використовуючи звернення до суду, є неефективним.
Відповідно до ст. 382 КАС України суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, за письмовою заявою особи, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб`єктом владних повноважень, або за власною ініціативою може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.
При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.
Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).
Усталеною судовою практикою сформовано правову позицію, відповідно до якої для застосування інституту судового контролю шляхом зобов`язання відповідача подати звіт про виконання рішення суду мають бути наявні відповідні правові умови. У свою чергу, правовою підставою для зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення є наявність об`єктивних підтверджених належними і допустимими доказами підстав вважати, що за відсутності такого заходу судового контролю рішення суду залишиться невиконаним або для його виконання доведеться докласти значних зусиль. При цьому, суд, встановлюючи строк для подання звіту, повинен враховувати особливості покладених обов`язків згідно із судовим рішенням та можливості суб`єкта владних повноважень їх виконати.
Зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення, або встановлення нового строку подання звіту, або накладення на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штрафу є правом суду, а не його обов`язком.
Вказана позиція узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.05.2021р. у справі № 9901/598/19.
Варто зазначити, що головна мета судового контролю за виконанням рішень в адміністративних справах полягає, насамперед, у реалізації основних завдань адміністративного судочинства при здійсненні адміністративними судами правосуддя, оскільки воно не обмежується винесенням судового рішення, а також передбачає його виконання.
Кожний судовий процес повинен завершуватися реалізацією судового рішення у спірних правовідносинах між його сторонами.
Тому після вирішення публічно-правового спору і набрання судовим рішенням законної сили суд продовжує відігравати активну роль у реалізації сторонами прав та законних інтересів, з приводу захисту яких він ухвалив судове рішення.
В основу ефективності правосуддя покладається здійснення судом належного контролю за виконанням судового рішення, оскільки головною метою судового рішення є ефективність у поновленні порушених прав та свобод особи.
За змістом постанови Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 802/357/17-а звертаючись до суду із заявою про встановлення судового контролю, позивач зобов`язаний навести аргументи на переконання необхідності вжиття таких процесуальних заходів і надати докази в підтвердження наміру відповідача на ухилення від виконання судового рішення.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 23.04.2020р. у справі № 560/523/19 зазначив, що переслідуючи мету забезпечення реалізації конституційного принципу обов`язковості судових рішень, адміністративні суди мають зважено підходити до вибору процесуальних засобів такого забезпечення, а саме: встановлювати дійсні причини виникнення затримки у виконанні судового рішення, аналізувати акти законодавства, враховувати здійснені відповідною посадовою особою дії, спрямовані на виконання судового рішення, та їх відповідність вимогам законодавства, встановлювати наявність та форму вини такої посадової особи, а також зазначати про співмірність розміру штрафу та доходів (фінансової спроможності) такої посадової особи.
Це не повинно зумовлювати порушення основоположних засад адміністративного судочинства, зокрема, пропорційності, необхідності дотримання оптимального балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія) тощо. Такі засоби не можуть бути надмірними за визначених умов та не мають призводити до порушення прав, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Отже, положеннями КАС України у категорії справ, що розглядається, встановлено право, а не обов`язок суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, зобов`язати суб`єкта владних повноважень, проти якого ухвалено судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення (окрім соціальних справ).
При цьому, застосування судового контролю є наслідком обґрунтованого припущення про невиконання судового рішення зі сторони суб`єкта владних повноважень або достовірно підтвердженого під час розгляду заяви факту невиконання судового рішення.
Водночас, правове значення для наслідків застосованого судового контролю матимуть причини невиконання судового рішення (зокрема, об`єктивна неможливість чи допущене зволікання зі сторони боржника).
Підсумовуючи викладене, колегія суддів зазначає, що аналіз норми ст. 382 КАС України у її системному взаємозв`язку з нормами ст. 372 КАС України дозволяє стверджувати, що судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах може здійснюватися за наявності для цього підстав (безвідносно до факту наявності виконавчого провадження щодо виконання відповідного судового рішення), зокрема у випадку, якщо:
- рішення суду ще не виконано, у тому числі у порядку його примусового виконання;
- існує обґрунтований і підтверджений доказами ризик його невиконання;
- існують підтверджені доказами обставини, які ставлять під сумнів виконання суб`єктом владних повноважень судового рішення, або дають підстави вважати, що: загальний порядок виконання судового рішення не дав очікуваного результату, або що відповідач створює перешкоди для виконання такого рішення, має намір ухилення від цього обов`язку.
У поданій позивачем заяви про встановлення судового контролю останній посилався на те, що рішення суду в справі 520/12583/24 залишається невиконаним упродовж тривалого часу.
Разом з цим, як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали суду від 07.05.2026 обставини виконання (невиконання) судового рішення, судом першої інстанції не досліджено та належну оцінку не надано, незважаючи на доводи позивача, викладені у заяві.
Відмовляючи в задоволенні заяви позивача суд першої інстанції обмежився посиланням на те, що встановити судовий контроль за виконанням рішення суд може під час прийняття постанови у справі, що зазначені процесуальні дії є диспозитивним правом суду.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду та зазначає, що норма статті 382 КАС України не містить застереження, що суд може встановити судовий контроль за виконанням судового рішення лише одночасно з ухваленням останнього.
У випадку ухилення боржника - суб`єкта владних повноважень від виконання судового рішення суд може постановити ухвалу про зобов`язання останнього подати звіт і після постановлення рішення у справі, якщо цього потребують обставини справи, що прямо передбачено ч. 1 ст. 382 КАС України.
Колегія суддів зауважує, що у разі невиконання судового рішення особа, на користь якої ухвалено судове рішення, має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника - суб`єкта владних повноважень, передбачених як законодавством про виконавче провадження, так і КАС України, а законодавець не встановлює залежності звернення до суду із заявою в порядку статті 382 КАС України від того, чи здійснюється примусове виконання рішення суду органами державної виконавчої служби чи ні.
Колегія суддів наголошує на тому, що, дійсно, встановлення судового контролю у цій категорії справ, є правом, а не обов`язком суду, однак, задля того, щоб відмовити в його встановленні, суд має перевірити належним чином доводи заявника, викладені в його заяві та навести підстави для висновку про відмову в задоволенні заяви, поданої у порядку ст. 382 КАС України.
За змістом частини 1 ст. 382 КАС України, саме суд, який розглянув адміністративну справу як суд першої інстанції і ухвалив судове рішення, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень подати звіт.
Судовий контроль - це спеціальний вид провадження в адміністративному судочинстві, відмінний від позовного, що має спеціальну мету та полягає не у вирішенні нового публічно-правового спору, а у перевірці всіх обставин, що перешкоджають виконанню такої постанови суду та відновленню порушених прав особи-позивача.
Із набранням чинності нової редакції КАС України, законодавцем розширено повноваження суду та надано судам право встановлювати судовий контроль за виконанням судового рішення після ухвалення ним рішення, у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що органом влади порушується принцип обов`язковості судового рішення.
З огляду на встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції, що викладені в оскаржуваній ухвалі, помилковими та передчасними.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового та передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню, а справу належить передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 312, 320, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 07.05.2026 у справі № 520/12583/24 скасувати. 
Справу № 520/12583/24 направити до Харківського окружного адміністративного суду для продовження розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення судового контролю.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   Т.С. Перцова