ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2026 року 
м. Київ

cправа № 904/4893/23 (904/6230/25) 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Пєсков В.Г., Погребняк В.Я.,
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,
представників учасників справи:
Товариства з обмеженою відповідальністю "Нові енергетичні системи" - Єрашов І.Є.,
Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 (колегія суддів у складі: головуючий - Мартинюк С.В., Джепа Ю.А., Фещенко Ю.В.)
та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026 (суддя Камша Н.М.)
та додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026 (колегія суддів у складі: головуючий - Мартинюк С.В., Джепа Ю.А., Фещенко Ю.В.)
у справі №904/4893/23(904/6230/25)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нові енергетичні системи"
до Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича
про стягнення заборгованості у загальному розмірі 2373713,77 грн
в межах справи №904/4893/23
за заявою Акціонерного товариства "Херсонська теплоелектроцентраль"
до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нові енергетичні системи"
про банкрутство,
ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи
1. У провадженні Господарського суду Дніпропетровської області перебуває справа №904/4893/23 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Нові енергетичні системи" (далі - ТОВ "Нові енергетичні системи") на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.01.2024.
Стислий виклад позовних вимог 
2. У листопаді 2025 року ТОВ "Нові енергетичні системи" звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича (далі - ФОП Бережний К.М.) про стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 2373713,77 грн, яка складається з таких сум: 1397000,00 грн - основний борг, 160176,58 грн - 3% річних, 816537,19 грн - інфляційні втрати.
3. Позивач вважає, що у зв`язку з неповерненням відповідачем отриманої за договорами про надання безвідсоткової поворотної фінансової допомоги суми у розмірі 1397000,00 грн наявні підстави для її стягнення разом із передбаченими законом 3% річних та інфляційними втратами.
Фактичні обставини справи, встановлені господарськими судами першої та апеляційної інстанцій
4. Господарські суди попередніх інстанцій установили, що під час здійснення ліквідаційної процедури ліквідатором виявлено перерахування ТОВ "Нові енергетичні системи" на картковий рахунок ФОП Бережного К.М., відкритий в Акціонерному товаристві "Сенс Банк", грошових коштів у загальному розмірі 1482100,00 грн із призначеннями платежів "поворотний фінансовий безвідсотковий займ" або "повернення поворотного фінансового безвідсоткового займу" та посиланнями на договори (угоди) №28/12-17 від 28.12.2017, №18/04-19 від 18.04.2019, №4 від 08.11.2019, №6 від 26.11.2019 та №9 від 26.12.2019. На підтвердження цих обставин господарські суди послалися на досліджену ними банківську виписку за період із 01.01.2018 до 31.12.2021.
5. Господарські суди встановили, що відповідач повернув позивачу грошові кошти лише у загальному розмірі 68000,00 грн, а саме: 26.04.2019 - 15000,00 грн із призначенням платежу "повернення поворотного фінансового безвідсоткового займу. Згідно договору №18/04-19 від 18.04.2019, без ПДВ" та 10.01.2020 - 53000,00 грн із призначенням платежу "повернення поворотного фінансового безвідсоткового займу. Згідно договору №9 від 26.12.2019, без ПДВ". 
6. 15.09.2025 ліквідатор направив відповідачу вимогу №02-09/164 про сплату 1397000,00 грн протягом семи днів із дня її отримання. Господарські суди встановили, що поштове відправлення відповідач не отримав, а 02.10.2025 його було повернуто відправникові у зв`язку із закінченням строку зберігання, тому господарські суди визнали її пред`явленою відповідачеві 02.10.2025. Відповідач зазначену вимогу не виконав та відповіді на неї не надав. 
7. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався, зокрема, на акт звірки взаєморозрахунків від 01.02.2020, який, на його думку, підтверджує відсутність заборгованості перед позивачем, а також зазначав, що зобов`язання з повернення коштів виконувалися як шляхом перерахування грошових коштів, так і шляхом передачі товарів та надання послуг у рахунок погашення заборгованості. На підтвердження своїх доводів відповідач подав до господарського суду оригінал акта звірки та нотаріально посвідчену заяву свідка ОСОБА_1 , якого господарський суд першої інстанції у подальшому допитав у судовому засіданні.
Стислий виклад рішення господарського суду першої інстанції та постанови апеляційного господарського суду
8. Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з ФОП Бережного К.М. на користь ТОВ "Нові енергетичні системи" 1397000,00 грн основного боргу, 2066,79 грн 3% річних та 16788,80 грн судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
9. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026 залишено без змін.
10. Судові рішення мотивовані тим, що перерахування позивачем відповідачу грошових коштів із призначенням платежу "поворотний фінансовий безвідсотковий займ" та часткове повернення відповідачем коштів із аналогічним призначенням платежу підтверджують виникнення між сторонами правовідносин позики (поворотної фінансової допомоги). 
11. Господарські суди виходили з того, що договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передання грошових коштів позичальнику, а відповідач не надав належних і допустимих доказів повернення позики у повному обсязі чи припинення відповідних зобов`язань. При цьому акт звірки взаєморозрахунків від 01.02.2020 сам по собі не підтверджує виконання зобов`язань за договорами позики, оскільки не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджує здійснення господарських операцій із повернення позики або проведення зарахування зустрічних однорідних вимог. 
12. Господарські суди відмовили у стягненні інфляційних втрат та частини заявлених 3% річних, однак стягнули 2066,79 грн 3% річних за період із 10.10.2025 до 27.10.2025, виходячи з того, що вимогу про повернення коштів слід вважати пред`явленою 02.10.2025, а передбачений ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) семиденний строк сплив 09.10.2025.
13. Додатковою постановою Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026 заяву ТОВ "Нові енергетичні системи" про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у зв`язку з апеляційним переглядом справи, задоволено частково. Стягнуто з ФОП Бережного К.М. на користь ТОВ "Нові енергетичні системи" 30000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному господарському суді.
14. Додаткову постанову мотивовано тим, що заявлений до відшкодування розмір витрат на професійну правничу допомогу не відповідає критеріям розумності, співмірності та обґрунтованості з огляду на характер і складність справи, обсяг фактично наданих адвокатом послуг та усталену судову практику, у зв`язку з чим апеляційний господарський суд зменшив суму витрат, що підлягають компенсації, до 30000,00 грн.
Стислий виклад вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника
15. ФОП Бережний К.М. (далі - скаржник) звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026 в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ФОП Бережного К.М. 1397000,00 грн основного боргу, 2066,79 грн 3% річних та 16788,80 грн судового збору; скасувати постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 та додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026 повністю; ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ "Нові енергетичні системи" до ФОП Бережного К.М. в частині стягнення 1397000,00 грн основного боргу та 2066,79 грн 3% річних; відмовити у задоволенні заяви ТОВ "Нові енергетичні системи" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в апеляційному господарському суді.
16. Підставою касаційного оскарження судових рішень скаржник визначив п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Окремо, обґрунтовуючи необхідність скасування судових рішень, скаржник послався на п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України.
17. На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, скаржник послався: 
- щодо оцінки акта звірки та стандарту вірогідності доказів - на постанову Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20; 
- щодо реального характеру договору позики, письмової форми та доказів передання коштів - на постанови Верховного Суду України у справах №6-63цс13, №6-79цс14, №6-50цс16, №6-996цс17 і постанови Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц, від 14.04.2020 у справі №628/3909/15, від 21.07.2021 у справі №758/2418/17, від 14.07.2022 у справі №204/4341/17, від 04.06.2025 у справі №921/110/23(921/787/23), від 12.11.2019 у справі №910/14470/18; 
- щодо значення призначення платежу - на постанову від 09.08.2023 у справі №755/16831/19; 
- щодо перевірки розрахунку й мотивованої оцінки доказів - на постанову від 26.10.2018 у справі №917/1756/16; 
- щодо заборони суперечливої поведінки - на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17; 
- щодо витрат на професійну правничу допомогу - на постанови від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 19.06.2019 у справі №826/2686/17, додаткову постанову від 16.03.2023 у справі №927/153/22 та додаткову постанову Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
18. Скаржник зазначає, що господарські суди помилково дійшли висновку про виникнення між сторонами правовідносин позики, оскільки тексти договорів поворотної фінансової допомоги не дослідили, їх істотних умов, письмової форми та строків повернення не встановили, а зміст договорів фактично вивели з призначення платежів у банківській виписці. Посилаючись на статті 202, 1046 і 1212 ЦК України, скаржник заперечує можливість стягнення коштів саме як позики без установлення відповідної договірної підстави.
19. Окремо скаржник заперечує включення до суми боргу платежів від 18.09.2018 у розмірі 70000,00 грн і від 30.11.2018 у розмірі 100000,00 грн, оскільки вони здійснені позивачем на користь відповідача з призначенням "повернення поворотного фінансового безвідсоткового займу згідно угоди №28/12-17". На думку скаржника, господарські суди безпідставно перетворили повернення позивачем власного боргу на нову позику відповідачу, не перевірили арифметичного розрахунку та допустили подвійне стягнення 170000,00 грн.
20. Скаржник також вважає, що господарські суди безпідставно відхилили акт звірки взаєморозрахунків від 01.02.2020, не застосували стандарт вірогідності доказів, не зіставили акт із банківською випискою та не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_1 . Як пояснення відсутності частини первинних документів скаржник посилається на переїзд підприємства та вилучення документації правоохоронними органами, про що колишній керівник нібито повідомляв ліквідатора і передавав відповідні протоколи.
21. Скаржник стверджує, що апеляційний господарський суд викривив хронологію, коли протиставив видаткові накладні від 05 і 12 лютого 2019 року акту звірки, складеному 01.02.2020, та на цій підставі відхилив довід про погашення позик товарами або послугами.
22. Крім того, скаржник стверджує, що звернення позивача з цим позовом суперечить доктрині venire contra factum proprium, оскільки підписаний сторонами акт звірки взаєморозрахунків від 01.02.2020, на думку скаржника, підтверджує відсутність його заборгованості, а наступна протилежна позиція позивача є недобросовісною.
23. Скаржник не погоджується із застосуванням господарськими судами ст.ст. 530 і 599 ЦК України, зазначаючи, що без текстів договорів неможливо встановити строк повернення коштів, а відображені в акті звірки операції свідчать про припинення зобов`язань.
24. Щодо додаткової постанови апеляційного господарського суду скаржник зазначає, що присуджені 30000,00 грн не відповідають детальному опису послуг, у якому окремі роботи без "гонорару успіху" оцінено загалом у 16000,00 грн. Скаржник також вважає неспівмірною і цю суму, оскільки представник позивача брав участь у розгляді справи в господарському суді першої інстанції, нових матеріалів не опрацьовував, а відзив значною мірою повторював раніше подані пояснення.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи
25. У відзиві на касаційну скаргу ТОВ "Нові енергетичні системи" просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026, постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 та додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026 - без змін.
26. Заперечуючи проти доводів касаційної скарги, позивач зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій надали належну оцінку зібраним доказам, правильно встановили недоведеність припинення спірних зобов`язань, а наведені скаржником висновки Верховного Суду сформульовані за інших фактичних обставин.
27. Позивач вважає, що акт звірки без первинних документів не підтверджує поставки товарів, надання послуг або повернення коштів; свідок ОСОБА_1 не зміг конкретизувати відповідні операції; доказів знищення, втрати чи вилучення договорів відповідач не подав, а податкова звітність не підтверджує господарських операцій між сторонами.
28. Посилаючись на принцип jura novit curia, позивач стверджує, що господарські суди мали право самостійно визначити правову кваліфікацію спірних відносин, а у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що основний борг нібито стягнуто як безпідставно набуте майно. Доводи про невідповідність дати акта змісту постанови позивач вважає необґрунтованими.
29. Щодо витрат на професійну правничу допомогу позивач посилається на право господарського суду не розподіляти заявлені витрати повністю, правомірність "гонорару успіху" та вважає присуджену суму розумною і співмірною.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків господарських судів першої та апеляційної інстанцій
30. Предметом касаційного перегляду є законність судових рішень у частині стягнення 1397000,00 грн основного боргу, 2066,79 грн трьох процентів річних і 16788,80 грн судового збору, а також додаткової постанови про стягнення 30000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу. Відмова у стягненні інфляційних втрат та решти заявлених 3% річних скаржником не оскаржена, тому відповідно до ст. 300 ГПК України в касаційному порядку не переглядається.
Щодо вирішення спору по суті
31. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
32. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
33. У ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
34. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
35. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
36. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
37. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
38. Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
39. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
40. Частиною 1 ст. 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
41. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
42. Частиною 2 ст. 642 ЦК України унормовано, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
43. За частинами 1 та 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, а дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
44. Відповідно до підпункту 14.1.257 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - це сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов`язковою до повернення.
45. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).
46. Договір поворотної фінансової допомоги за своєю правовою природою є договором позики, а тому під час вирішення спору потрібно керуватися положеннями ЦК України, що регулюють правовідносини, які виникли з договору позики.
47. Кваліфікація поворотної фінансової допомоги як позики сама по собі не вирішує питань про укладення конкретного договору, додержання його письмової форми, суму та строк повернення коштів. Ці обставини встановлюються на підставі доказів у кожній справі.
48. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
49. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
50. Частина 1 ст. 1049 ЦК України є спеціальною нормою, яка безпосередньо визначає строк повернення позики, якщо договором строк повернення не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги. У такому разі позика має бути повернена протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги, якщо інше не встановлено договором. Тому загальне правило ч. 2 ст. 530 ЦК України про семиденний строк не може застосовуватися замість спеціального правила статті 1049 цього Кодексу.
51. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, про що зазначено в ч. 1 ст. 1050 ЦК України.
52. Для визначення моменту настання обов`язку з повернення коштів потрібно з`ясувати, чи встановлює відповідний правочин строк і порядок повернення. Якщо строк не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, до позики застосовується тридцятиденний строк, передбачений ч. 1 ст. 1049 ЦК України, а не загальний семиденний строк за ч. 2 ст. 530 цього Кодексу.
53. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно; ці положення застосовуються незалежно від того, чи було безпідставне набуття або збереження майна результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб або наслідком події.
54. Зобов`язання з безпідставного набуття майна є позадоговірним. Тому, якщо спірні кошти одержані на підставі чинного договору, положення глави 83 ЦК України до таких відносин не застосовуються. Водночас наявність договірної підстави має бути встановлена, а не припущена.
55. За ст.ст. 73, 74, 76-79, 86 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.
56. За ст. 79 ГПК України обставина вважається доведеною, якщо докази на її підтвердження є більш вірогідними, ніж докази на її спростування. Питання про вірогідність доказів господарський суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
57. Відповідно до ст. 86 ГПК України внутрішнє переконання господарського суду має ґрунтуватися на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів. Жоден доказ не має заздалегідь установленої сили; господарський суд повинен оцінити кожен доказ і докази в сукупності та мотивувати їх врахування або відхилення.
58. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, позивач здійснив перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача, а відповідач частково повернув отримані кошти із зазначенням у призначенні платежу відповідних договорів (угод) про надання поворотної фінансової допомоги. Враховуючи, що договір позики є реальним і вважається укладеним із моменту передання коштів, господарські суди дійшли висновку про виникнення між сторонами правовідносин позики з моменту переказу позивачем коштів на рахунок відповідача.
59. Верховний Суд частково не погоджується з таким висновком. Договір позики є реальним, однак передання коштів не звільняє господарські суди від обов`язку встановити додержання письмової форми, зміст і умови кожного правочину. 
60. Доводи скаржника про те, що господарські суди неналежно встановили виникнення та зміст спірних позикових правовідносин, є частково обґрунтованими. Скаржник не заперечував напрям руху коштів за банківською випискою, але наголошував на відсутності текстів договорів, різному змісті призначень платежів та неможливості визначити умови повернення коштів лише з односторонніх записів платника.
61. У постановах Верховного Суду України у справах №6-63цс13, №6-79цс14, №6-50цс16, № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25.03.2020 у справі №569/1646/14-ц, від 14.04.2020 у справі №628/3909/15, від 21.07.2021 у справі №758/2418/17, від 14.07.2022 у справі №204/4341/17, на які послався скаржник, викладено загальний висновок про реальний характер договору позики та необхідність установити справжню правову природу документа, факт передання коштів і зміст обов`язку з їх повернення. Ці висновки не означають, що за відсутності єдиного документа з назвою "договір" позикові відносини завжди відсутні, але вимагають перевірки письмових доказів саме щодо кожної спірної операції.
62. Скаржник обґрунтовано звернув увагу на постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №755/16831/19, у якій зазначено, що сформульоване самим платником призначення платежу не може безумовно підтверджувати досягнення сторонами згоди щодо укладення та умов договору позики. Водночас фактичні обставини цієї справи не є тотожними, оскільки тут наявні також зворотні платежі відповідача з посиланням на окремі договори та підписаний обома сторонами акт звірки. Тому наведена постанова не свідчить про автоматичну відмову в позові, а необхідність оцінити походження та зміст усіх письмових доказів у сукупності.
63. Постанова від 04.06.2025 у справі №921/110/23(921/787/23), на яку скаржник послався у зв`язку зі ст.ст. 530 і 599 ЦК України, ухвалена за обставин, коли у справі був письмовий договір фінансової допомоги, а спір стосувався доказів його виконання. Вона підтверджує необхідність досліджувати фактичне виконання і припинення зобов`язання, але сама по собі не доводить ані припинення, ані існування спірних зобов`язань у цій справі. 
64. При цьому, постанова Верховного Суду від 12.11.2019 у справі №910/14470/18 за наведеними скаржником реквізитами у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутня, а тому зміст правового висновку, який належало б порівняти, встановити неможливо.
65. Відповідно до змісту судових рішень, господарські суди попередніх інстанцій не з`ясували щодо кожної з угод №28/12-17, №18/04-19, №4, №6 та №9, які письмові докази походять від позичальника або підписані обома сторонами, яку суму та який характер передання коштів вони підтверджують, а також чи містять вони умову про строк повернення. Установлення цих обставин потребує оцінки доказів, якої суд касаційної інстанції відповідно до ст. 300 ГПК України здійснювати не може.
66. Доводи скаржника щодо доказового значення акта звірки взаєморозрахунків від 01.02.2020 є обґрунтованими лише частково. Сам акт не є первинним документом, який самостійно посвідчує поставку товару, надання послуг або іншу господарську операцію, проте це не позбавляє його значення письмового доказу узгодженого сторонами стану розрахунків.
67. Саме такий диференційований підхід випливає з постанови Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №916/2620/20, на яку послався скаржник: акт звірки підлягає оцінці разом з іншими доказами, не має наперед установленої сили та залежно від змісту може підтверджувати визнання стороною певного стану взаємних розрахунків, але не замінює первинних документів про господарські операції.
68. Тому твердження скаржника, що господарські суди взагалі не дослідили акт звірки, не відповідає змісту оскаржуваних рішень. Господарські суди встановили наявність оригіналу акта, підписів і печаток сторін, проаналізували відсутність первинної документації та показання свідка ОСОБА_1 і дійшли висновку, що акт сам по собі не підтверджує факту повернення коштів.
69. Водночас господарські суди не розмежували доказове значення акта як підтвердження первинних операцій і як двосторонньої фіксації стану розрахунків, не встановили, чи містить акт волевиявлення щодо зарахування зустрічних вимог або лише бухгалтерську інформацію, та не зіставили його кінцеве сальдо з конкретними банківськими операціями. Відсутність первинних документів не звільняла господарські суди від обов`язку надати мотивовану оцінку підписам сторін, посиланням на договори та арифметичному зв`язку операцій, відображених в акті.
70. Довід скаржника про те, що частина первинних документів не збереглася через переїзд підприємства та їх вилучення правоохоронними органами, сам по собі не доводить ані змісту таких документів, ані припинення зобов`язань. 
71. Також є безпідставним довід скаржника про те, що апеляційний господарський суд помилково датував акт звірки 2019 роком. В оскаржуваній постанові зазначено дату акта - 01.02.2020, а посилання на 05 і 12 лютого 2019 року стосується дат видаткових накладних, операції за якими відображені в акті. Те, що акт складено пізніше, не перешкоджає йому фіксувати попередні операції. Однак це не усуває обов`язку зіставити такі операції з банківською випискою та мотивовано визначити їх правове значення.
72. Скаржник також послався на постанову Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №917/1756/16 щодо обов`язку господарського суду встановити дійсний зміст прав та обов`язків сторін і перевірити розрахунок заявленої суми. Цей висновок є релевантним, оскільки апеляційний господарський суд навів розрахунок неповернутих коштів за чотирма договорами 2019 року в сумі 1227000,00 грн, але без пояснення залишив у силі стягнення 1397000,00 грн.
73. За таких обставин висновок господарських судів про повне й усебічне дослідження акта звірки, показань свідка, банківської виписки та розрахунку боргу є передчасним. Під час нового розгляду господарському суду належить оцінити ці докази в сукупності, не надаючи жодному з них наперед установленої сили і не вважаючи сам акт достатнім доказом первинних господарських операцій.
74. Скаржник, обґрунтовуючи довід про суперечливу поведінку позивача, послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі №147/66/17. Наведений у ній загальний висновок про заборону поведінки, яка суперечить попереднім заявам або діям особи, є релевантним до оцінки підписаного позивачем акта звірки.
75. Застосування доктрини venire contra factum proprium потребує встановлення змісту попередньої поведінки особи, обґрунтованого покладання іншої сторони на таку поведінку та несумісності наступної поведінки з вимогами добросовісності.
76. Оскільки правове значення акта звірки від 01.02.2020, характер відображених у ньому операцій і наявність домовленості про припинення або зарахування вимог належно не встановлені, суд касаційної інстанції не має підстав ані остаточно застосувати цю доктрину, ані відхилити відповідний довід скаржника лише з посиланням на те, що акт не є первинним документом.
77. Під час нового розгляду господарському суду належить надати цьому доводу оцінку після встановлення доказового і правового значення акта та з`ясування, чи могла поведінка позивача сформувати у відповідача обґрунтоване уявлення про припинення спірних зобов`язань.
78. Скаржник прямо не послався на положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України щодо тридцятиденного строку повернення позики. Водночас визначення норми права, яка підлягає застосуванню до наведеного ним доводу про строк виконання зобов`язання, належить до повноважень Верховного Суду відповідно до принципу jura novit curia (суд знає право) та не потребує встановлення нових обставин. Таке застосування належної норми не становить самостійної нової підстави касаційного оскарження, оскільки стосується того самого порушеного скаржником питання про норму, яка визначає строк повернення позики та початок прострочення.
79. Якщо спірні відносини є позикою, а інший строк повернення договором не встановлений або не доведений, застосовується спеціальне правило ч. 1 ст. 1049 ЦК України: позика повертається протягом тридцяти днів від дня пред`явлення вимоги. Застосування господарськими судами семиденного строку за ч. 2 ст. 530 цього Кодексу є неправильним застосуванням норми матеріального права.
80. Господарські суди виходили з того, що вимогу про повернення коштів слід вважати пред`явленою відповідачеві 02.10.2025 .
81. Навіть за такого підходу тридцятиденний строк, передбачений ч. 1 ст. 1049 ЦК України, не сплив у період із 10.10.2025 до 27.10.2025. Отже, у цей період прострочення повернення позики ще не настало, а підстав для застосування ст.ст. 625 та 1050 ЦК України не було.
82. Отже, фактичні обставини, необхідні для вирішення вимоги про 2066,79 грн 3% річних, господарськими судами встановлені, але до них неправильно застосовано норми матеріального права. Тому судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
83. Окремо скаржник навів довід про необґрунтоване включення до боргу 170000,00 грн за двома платежами 2018 року. Цей довід не зводиться лише до прохання переоцінити докази, оскільки виявляє невідповідність між установленим господарськими судами змістом платежів, наведеним апеляційним судом розрахунком і сумою, зазначеною в резолютивній частині.
84. Скаржник у касаційній скарзі, а також під час розгляду справи в господарських судах попередніх інстанцій стверджував, що платежі від 18.09.2018 у сумі 70000,00 грн і від 30.11.2018 у сумі 100000,00 грн містять призначення "повернення поворотного фінансового безвідсоткового займу згідно угоди №28/12-17". Інші перелічені платежі 2019 року з призначенням "поворотний фінансовий безвідсотковий займ" становлять 1295000,00 грн, а разом із двома платежами 2018 року - 1465000,00 грн, а не зазначені господарськими судами 1482100,00 грн. Підтверджені зворотні платежі відповідача становлять 68000,00 грн.
85. При цьому апеляційний господарський суд визначив неповернутий залишок за угодами №18/04-19, №4, №6 і №9 у сумі 1227000,00 грн (1295000,00 грн мінус 68000,00 грн), але без окремого пояснення залишив у силі стягнення 1397000,00 грн.
86. У цьому зв`язку Верховний Суд зауважує, що односторонньо зазначене платником призначення платежу не є безумовним доказом того, що позивач саме повертав власний борг відповідачу. 
87. Водночас господарські суди не надали належної оцінки цим обставинам і без достатнього мотивування включили два платежі позивача з призначенням "повернення поворотного фінансового безвідсоткового займу" до суми позики, наданої відповідачеві. Усунення суперечності потребує встановлення правової підстави двох платежів 2018 року та оцінки всіх доказів, що виходить за межі ст. 300 ГПК України. Тому новому розгляду підлягає вимога про основний борг у повному розмірі 1397000,00 грн, а не лише різниця 170000,00 грн, оскільки невстановленими залишилися також письмова форма, умови повернення і можливе припинення зобов`язань за кожною угодою.
88. Скаржник, посилаючись на ст.ст. 202, 1046 і 1212 ЦК України та постанову Верховного Суду від 09.08.2023 у справі №755/16831/19, заперечував можливість стягнення коштів як позики за відсутності належно встановленого договору.
89. Посилання позивача у відзиві на касаційну скаргу на те, що господарські суди стягнули кошти як безпідставно набуте майно, не відповідає змісту оскаржуваних рішень: господарські суди прямо кваліфікували відносини як позику та застосували ст.ст. 1046, 1049 і 1050 ЦК України. Принцип jura novit curia (суд знає право) дозволяє господарському суду правильно кваліфікувати встановлені відносини, але не замінює доказування фактів, які становлять підставу позову.
90. Оскільки господарські суди не здійснили диференційованого аналізу доказів щодо кожної угоди і не усунули суперечності в розрахунку, остаточний висновок про наявність або відсутність підстав для застосування ст. 1212 ЦК України є передчасним. Верховний Суд не може самостійно встановити фактичну підставу набуття кожної суми.
91. Під час нового розгляду господарському суду належить: установити щодо кожної названої угоди, які докази підтверджують її укладення у письмовій формі, суму та строк повернення; перевірити напрям і зміст кожного платежу, зокрема 170000,00 грн у 2018 році; надати сукупну оцінку банківській виписці, зворотним платежам відповідача, оригіналу акта звірки, первинним документам і поясненням щодо їх відсутності, а також показанням свідка; з`ясувати правову природу відображених в акті операцій, наявність зарахування чи іншого припинення зобов`язань; перевірити арифметичний розрахунок і момент настання строку повернення. Ці вказівки не визначають наперед достовірність доказів, перевагу одних доказів над іншими або результат нового розгляду.
92. Скаржник також оскаржив додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026, посилаючись на невідповідність присуджених 30000,00 грн детальному опису робіт та критеріям реальності, необхідності і співмірності витрат на професійну правничу допомогу.
93. Судові витрати підлягають розподілу залежно від результату вирішення спору та з урахуванням ст. 129 ГПК України. Додаткове рішення про такі витрати є похідним від основного судового рішення і не може зберігати чинність, якщо змінено результат розгляду, на якому ґрунтувався попередній розподіл.
94. Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат, тобто встановлення їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 
95. Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказала, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, визначеними частинами п`ятою-сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правничу допомогу. У такому випадку господарський суд повинен конкретно зазначити, які саме витрати не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотиви такого рішення та правові підстави для його ухвалення.
96. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 звернула увагу, що для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність. 
97. Верховний Суд також враховує постанову від 25.05.2023 у справі №906/959/21, у якій зазначено, що під час вирішення заяви про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу належить перевірити, чи відповідають дані щодо характеру й обсягу допомоги матеріалам справи та якими доказами підтверджується заявлена сума.
98. Зі змісту акта приймання-передачі наданих послуг №02 вбачається, що позивач заявив 10000,00 грн за ознайомлення з апеляційною скаргою та підготовку відзиву, 4000,00 грн за ознайомлення з додатковими поясненнями і перевірку судової практики, 2000,00 грн за підготовку та участь у судовому засіданні, а також 69953,34 грн "гонорару успіху".
99. Отже, загальна вартість конкретно визначених робіт і послуг без "гонорару успіху" становила 16000,00 грн, а загальна заявлена сума - 85953,34 грн.
100. Апеляційний господарський суд поклав на скаржника 30000,00 грн і зазначив, що не розподіляє 55953,34 грн, однак не конкретизував, яка частина присудженої суми відповідає окремим послугам і чи включено до неї частину "гонорару успіху". Не надано й окремої відповіді на заперечення скаржника щодо необхідності та співмірності 16000,00 грн вартості конкретно перелічених робіт.
101. Наведені скаржником постанови Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, від 19.06.2019 у справі №826/2686/17, додаткова постанова від 16.03.2023 у справі №927/153/22 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц є релевантними щодо критеріїв фактичності, необхідності, розумності й співмірності витрат та обов`язку мотивувати їх часткове відшкодування. Тому довід про непрозорий склад 30000,00 грн не можна відхилити лише посиланням на те, що заявлену суму загалом зменшено.
102. Водночас остаточне визначення суми витрат за результатами попереднього апеляційного розгляду залежить від остаточного результату вирішення спору. Оскільки основні судові рішення в частині 1397000,00 грн скасовуються з направленням справи на новий розгляд, касаційний суд не визначає на цьому етапі, яка саме частина заявлених витрат підлягає компенсації між сторонами.
103. Додаткова постанова від 11.05.2026 є похідною від постанови апеляційного господарського суду, результат якої в задоволеній частині скасовується. Тому додаткова постанова підлягає скасуванню, а розподіл відповідних витрат - вирішенню господарським судом за результатами нового розгляду з урахуванням наведених скаржником критеріїв і поданих доказів.
104. Вимога скаржника ухвалити нове рішення про повну відмову у стягненні основного боргу не може бути задоволена, оскільки потребує встановлення й оцінки обставин щодо укладення, виконання та припинення кожного з можливих зобов`язань. Натомість доводи про неналежне дослідження доказів, суперечність розрахунку і неправильне визначення строку повернення підтвердилися в обсязі, достатньому для скасування рішень та нового розгляду основної вимоги.
105. За результатами перегляду справи Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
106. Відповідно до пунктів 1-3 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції має право залишити судові рішення без змін, скасувати їх із передачею справи на новий розгляд або скасувати їх і ухвалити нове рішення у відповідній частині.
107. За п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на яке посилається скаржник та яке унеможливило встановлення істотних обставин, якщо господарський суд не дослідив зібрані докази за умови обґрунтованості підстави касаційного оскарження, передбаченої, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 цього Кодексу.
108. Скаржник окремо послався на п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України, однак не довів, що істотні обставини встановлені саме на підставі недопустимих доказів. Водночас Верховний Суд визнає обґрунтованою підставу касаційного оскарження, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 287 ГПК України, у частині неврахування висновків Верховного Суду щодо комплексної оцінки акта звірки та обов`язку перевірити розрахунок заявленої суми. Пов`язані з цією підставою доводи про неповне дослідження банківської виписки, акта звірки та розрахунку боргу відповідають п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України, а застосування належного процесуального наслідку не змінює заявленої підстави касаційного оскарження.
109. У частині стягнення 1397000,00 грн господарські суди не дослідили докази в обсязі, необхідному для встановлення правової природи, розміру та припинення можливих зобов`язань, не усунули суперечності між сумами 1227000,00 грн і 1397000,00 грн та не надали належної відповіді на пов`язані доводи скаржника. Оскільки ці порушення допущені господарськими судами обох інстанцій, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308, п. 1 ч. 3 та ч. 4 ст. 310 ГПК України судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.
110. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 308 та ч. 1, ч. 3 ст. 311 ГПК України неправильне застосування норми матеріального права є підставою для скасування судового рішення й ухвалення нового рішення у відповідній частині. Оскільки обставини, необхідні для вирішення вимоги про стягнення 2066,79 грн 3% річних, установлені, але господарські суди застосували ч. 2 ст. 530 ЦК України замість спеціальної ч. 1 ст. 1049 цього Кодексу, судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.
111. Скасування судових рішень у частині основної вимоги зумовлює скасування присуджених 16788,80 грн судового збору та додаткової постанови від 11.05.2026 про витрати на професійну правничу допомогу. 
Судові витрати
112. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають під час виконання договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За частиною чотирнадцятою цієї статті, якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, ухвалює нове рішення, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
113. Саме по собі часткове задоволення касаційної скарги не визначає розподілу судового збору: такий розподіл залежить від процесуального результату перегляду кожної оспорюваної позовної вимоги. Направлення вимоги про стягнення 1397000,00 грн на новий розгляд не є її остаточним вирішенням, тоді як відмова у стягненні 2066,79 грн 3% річних остаточно вирішує цю частину спору на користь скаржника. Оскільки судові рішення в частині вимоги про стягнення 1397000,00 грн основного боргу скасовуються з передачею справи в цій частині на новий розгляд, Верховний Суд не здійснює остаточного розподілу судового збору та інших судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї вимоги. 
114. Розподіл судового збору за подання позовної заяви у сумі 16764,00 грн (1397000,00 грн х 1,5% х 0,8), відповідних частин судового збору за апеляційну та касаційну скарги, а також витрат на професійну правничу допомогу має здійснити господарський суд першої інстанції за результатами нового розгляду вимоги про стягнення 1397000,00 грн.
115. У частині вимоги про стягнення 2066,79 грн 3% річних Верховний Суд ухвалює нове рішення про відмову в позові, а тому відповідно до ч. 14 ст. 129 та підпунктів "б", "в" п. 4 ч. 1 ст. 315 ГПК України змінює розподіл судових витрат у цій частині.
116. Ставки судового збору визначаються підпунктами 3, 6 і 9 п. 2-1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", а коефіцієнт 0,8 - ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір". Позов подано в електронній формі, тому до ставки збору за позов застосовується коефіцієнт 0,8. Апеляційну та касаційну скарги подано в паперовій формі, тому до ставок збору за ці скарги зазначений коефіцієнт не застосовується.
117. Судовий збір, пропорційний вимозі про стягнення 2066,79 грн, становить: за позов - 24,80 грн (2066,79 грн х 1,5% Ч 0,8); за апеляційну скаргу - 46,50 грн (2066,79 грн х 1,5% х 150%); за касаційну скаргу - 62,00 грн (2066,79 грн х 1,5% х 200%).
118. Судовий збір за позов у сумі 24,80 грн покладається на ТОВ "Нові енергетичні системи". Судовий збір за апеляційну скаргу в сумі 46,50 грн і за касаційну скаргу в сумі 62,00 грн підлягає стягненню з ТОВ "Нові енергетичні системи" на користь ФОП Бережного К.М.
119. Отже, судові рішення попередніх інстанцій у частині стягнення з ФОП Бережного К.М. на користь ТОВ "Нові енергетичні системи" 16788,80 грн судового збору підлягають скасуванню повністю. Із цієї суми 24,80 грн остаточно покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в задоволенні вимоги про стягнення 2066,79 грн 3% річних, тоді як розподіл решти 16764,00 грн залежатиме від результатів нового розгляду вимоги про стягнення основного боргу.
120. Ухвалою Верховного Суду від 22.06.2026 ФОП Бережному К.М. відстрочено сплату 41972,02 грн судового збору за касаційну скаргу. Водночас збір, обчислений із оскаржуваної суми 1399066,79 грн, становить 41972,00 грн (1399066,79 грн х 1,5% х 200% = 41972,0037 грн, що після округлення дорівнює 41972,00 грн). Тому зі скаржника до Державного бюджету України підлягає стягненню 41972,00 грн.
121. Стягнення з ТОВ "Нові енергетичні системи" на користь скаржника 62,00 грн є розподілом між сторонами частини судового збору, пропорційної остаточно вирішеній вимозі про стягнення 2066,79 грн, і не звільняє скаржника від обов`язку сплатити до бюджету 41972,00 грн судового збору.
Керуючись статтями 300, 308-311, 314-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича задовольнити частково.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 29.04.2026 та рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 16.03.2026 у справі №904/4893/23(904/6230/25) скасувати в частині стягнення 1397000,00 грн основного боргу, 2066,79 грн 3% річних та 16788,80 грн судового збору.
3. У частині позовної вимоги про стягнення 2066,79 грн 3% річних ухвалити нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.
4. Справу в частині позовної вимоги про стягнення 1397000,00 грн основного боргу та розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї вимоги, передати на новий розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області.
5. Додаткову постанову Центрального апеляційного господарського суду від 11.05.2026 у справі №904/4893/23(904/6230/25) скасувати.
6. Стягнути з Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) у дохід Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 41972,00 грн (сорок одна тисяча дев`ятсот сімдесят дві гривні 00 копійок).
7. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Нові енергетичні системи" (50099, Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Калиниченка, будинок 3; ідентифікаційний код 35230823) на користь Фізичної особи-підприємця Бережного Костянтина Миколайовича ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 46,50 грн (сорок шість гривень 50 коп.) судового збору за подання апеляційної скарги та 62,00 грн (шістдесят дві гривні 00 коп.) судового збору за подання касаційної скарги.
8. Доручити Господарському суду Дніпропетровської області видати накази.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді В. Пєсков

В. Погребняк