ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" липня 2026 р. Справа№ 910/1800/22 (910/9453/23)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Доманської М.Л.
суддів: Станіка С.Р. 
Пантелієнка В.О. 

за участю секретаря судового засідання Абраменко М.К.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засідання від 22.07.2026,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія"
на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025
у справі №910/1800/22 (910/9453/23) (суддя Яковенко А.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія"
до 1. Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс",
2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд" 
про визнання недійсним договору
в межах справи №910/1800/22
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд"
про банкрутство
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" повністю.
Не погодившись з вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" подало апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; прийняти дану апеляційну скаргу до розгляду та відкрити апеляційне провадження; скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23); ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ТОВ "Українська металургійна компанія" до АТ "ЗНВКІФ "Фьюче Інвестментс" та ТОВ "Рок Трейд" про визнання недійсним Договору на надання позики від 22.03.2021 №01/2021 - в повному обсязі.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" передано колегії суддів у складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Гончаров С.А., Пантелієнко В.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1800/22 (910/9453/23) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" до Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд" про визнання недійсним договору; відкладено розгляд питання про поновлення чи відмову у поновленні строку на апеляційне оскарження; відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду або залишення без руху апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/1800/22 (910/9453/23).
25.12.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/1800/22 (910/9453/23) у 2-х томах.
У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. з 26.01.2026 у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026, сформовано новий склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі №910/1800/22 (910/9453/23) у наступному складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Пантелієнко В.О., Козир Т.П.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.01.2026 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) залишено без руху; роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали скаржник має право усунути недоліки апеляційної скарги, а саме, подати до Північного апеляційного господарського суду докази доплати судового збору у встановленому порядку та розмірі (2415,60 грн).
29.01.2026 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, до якої долучено платіжну інструкцію від 29.01.2026 №8 на суму 2416,00 грн, як доказ сплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.02.2026 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) задоволено; поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23); відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23); розгляд апеляційної скарги призначено на 18.03.2026; запропоновано учасникам справи у відповідності до статті 263 Господарського процесуального кодексу України надати відзиви на апеляційну скаргу із доказами надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи протягом десяти днів, з дня отримання даної ухвали, але не пізніше 04.03.2026; встановлено учасникам справи строк для подачі всіх заяв, клопотань, пояснень в письмовій формі із доказами надсилання (надання) копій цих документів іншим учасникам справи протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення даної ухвали, але не пізніше 11.03.2026.
У зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. 18.03.2026 у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2026, сформовано новий склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційної скарги у справі №910/1800/22 (910/9453/23) у наступному складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Пантелієнко В.О., Остапенко О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.03.2026 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) до свого провадження у новому складі суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2026 у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) оголошено перерву на 22.04.2026 об 11 год. 00 хв.
У зв`язку з перебуванням судді Пантелієнка В.О. з 20.04.2026 на лікарняному, судове засідання 22.04.2026 не відбулось.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) призначено на 13.05.2026 о 10 год. 30 хв.
08.05.2026 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" надійшла заява про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції, в якій заявник просить допустити його представника - Матюшко Вадима Володимировича ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) до участі у судовому засіданні у справі №910/1800/22 (910/9453/23).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 11.05.2026 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" про проведення судового засідання у справі в режимі відеоконференції задоволено; зазначено, що розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23), призначено на 13.05.2026 о 10 год. 30 хв., буде проводитись в режимі відеоконференції в приміщенні Північного апеляційного господарського суду; представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" - Матюшко Вадим Володимирович ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 13.05.2026 у розгляді апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) оголошено перерву на 01.07.2026 об 11 год. 00 хв.; зазначено, що представник Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" - Матюшко Вадим Володимирович ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) братиме участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
30.06.2026 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси" надійшли письмові пояснення щодо заміни Акціонерного товариства "Закритий недиферсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестемент" його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси".
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2026 розгляд апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) відкладено на 22.07.2026 о 10 год. 00 хв.; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" та Товариство з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси" надати свої пояснення щодо заміни сторони у справі правонаступником у строк до 07.07.2026.
07.07.2026 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси" надійшли пояснення щодо необхідності процесуальної заміни відповідача-1 - АТ "ЗНВКІФ "Фьюче Інвестментс" його правонаступником - ТОВ "Доступні фінанси", в яких заявник просить визнати, що у матеріальних правовідносинах, щодо яких виник спір у справі № 910/1800/22 (910/9453/23), відбулася заміна кредитора - АТ "ЗНВКІФ "Фьюче Інвестментс" на його правонаступника - ТОВ "Доступні фінанси" та на підставі статті 52 Господарського процесуального кодексу України замінити відповідача-1 у справі № 910/1800/22 (910/9453/23) - Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" - його правонаступником, Товариством з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси".
14.07.2026 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" заперечення на клопотання ТОВ "Доступні фінанси" щодо необхідності процесуальної заміни особи відповідача-1, в яких заявник просить прийняті ці заперечення та відмовити у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси" про процесуальну заміну відповідача-1 - Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче Інвестментс" - його правонаступником, Товариством з обмеженою відповідальністю "Доступні фінанси".
У зв`язку з перебуванням судді Остапенка О.М. у відпустці, згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 20.07.2026, сформовано новий склад колегії суддів для здійснення розгляду апеляційних скарг у справі №910/643/24 у наступному складі: головуючий суддя - Доманська М.Л., судді: Станік С.Р., Пантелієнко В.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2026 прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" на рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) до свого провадження у новому складі суду.
22.07.2026 через систему "Електронний суд" до Північного апеляційного господарського суду від ТОВ "Доступні фінанси" надійшли додаткові пояснення, відповідно до яких заявник просив суд врахувати постанову Верховного Суду від 09.07.2026 у справі № 910/1800/22(910/9447/23), яка прийнята в аналогічних правовідносинах.
У судове засідання 22.07.2026 з`явився представник скаржника. Представники інших учасників справи не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені у встановленому законом порядку.
Колегія суддів вирішила здійснювати розгляд апеляційної скарги за відсутності представників учасників справи, які не з`явились у судове засідання, з огляду на наступне.
За положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Наведена правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 916/1577/19, від 09.04.2024 у справі № 873/225/23.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.07.2026 відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Доступні Фінанси» в задоволенні клопотання про заміну відповідача 1 - Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс" на його процесуального правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю «Доступні Фінанси».
У зв`язку з відмовою у задоволенні зазначеного клопотання та з огляду на те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Доступні Фінанси» не набуло статусу учасника цього судового провадження, суд апеляційної інстанції залишив без розгляду подані ним додаткові пояснення, у яких заявник просив врахувати постанову Верховного Суду від 09.07.2026 у справі № 910/1800/22 (910/9447/23). 
Представник скаржника просив суд апеляційної інстанції задовольнити апеляційну скаргу. Скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23). Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити.
Згідно із ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що станом на день укладення договору позики до складу засновників АТ "ЗНВКІФ "Фьюче інвестментс", ТОВ "Черкаський полімер" та ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", які є учасниками ТОВ "Рок Трейд", входила одна і та сама особа - ОСОБА_1 , що може свідчити про наявність заінтересованості в укладенні договорів позики та застави. На думку апелянта, саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою є самостійним наслідком його недійсності на підставі ч. 2 ст. 42 КУзПБ. На переконання скаржника судом також не враховано, що оспорюваний правочин містить ознаки фіктивності, оскільки укладений між заінтересованими особами з метою настання інших наслідків, ніж визначений договором. Скаржник наголошує, що судом першої інстанції не було враховано, що оскаржуваний договір не відповідає критеріям розумності, добросовісності, справедливості, та мав на меті унеможливлення виконання грошових зобов`язань ТОВ "Рок Трейд" перед іншими кредиторами, а також створював штучну заборгованість відповідного товариства перед пов`язаним підприємством АТ "ЗНВКІФ "Фьюче інвестментс". Апелянт зазначає, що оспорюваний правочин призводить до непропорційного та некомпенсованого виведення активів, створення штучного зобов`язання, є збитковим та невигідним для боржника в процедурі неплатоспроможності. Скаржник, посилаючись на ч. 3, 8 та 11 ст. 80, п. 1 ч. 6, ч. 8 та 9 ст. 165, ч. 1, 4 ст. 119 ГПК України, стверджує, що клопотання розпорядника майна ТОВ "Рок Трейд" арбітражної керуючої Каленчук О. І. про долучення доказів від 27.03.2024 (копій протоколів загальних зборів учасників ТОВ "Рок Трейд", заяв свідків) суд мав залишити без розгляду та не приймати до уваги відповідні документи, оскільки таке клопотання подано з пропуском встановленого строку для здійснення відповідних процесуальних дій та без заявлення клопотання про його поновлення; зазначені документи не були засвідчені належним чином, а оригінали не були надані на огляд суду. Апелянт зазначає, що судами не враховано, що при укладенні договору фінансової допомоги директор ТОВ "Рок Трейд" діяв на підставі Статуту підприємства, а в оскаржуваних правочинах відсутнє посилання на рішення Загальних зборів, що свідчить про перевищення ним повноважень та про наявність підстав для визнання правочину недійсним. Скаржник зазначає, що судом першої інстанції не враховано судову практику Верховного Суду, викладену у постановах від 02.04.2024 у справі №910/862/22 (910/5477/23), від 24.04.2024 у справі №925/1577/20 (925/288/23), від 23.04.2024 у справі №925/1577/20 (925/129/23), від 30.05.2024 у справі №925/1577/20(925/147/23), від 13.05.2025 у cправі № 910/18506/20 (910/8008/23), від 29.10.2024 у cправі № 921/672/21 (921/53/23) щодо того, що ч. 2 ст. 42 КУзПБ не встановлено додаткових умов для визнання правочину недійсним, з підстав, передбачених у ній, а визначено окремі, самостійні підстави для визнання недійсними відповідних правочинів, тому саме по собі вчинення правочину із заінтересованою особою є самостійним наслідком його недійсності.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази у справі, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Північний апеляційний господарський суд вважає, що апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" слід залишити без задоволення. Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) слід залишити без змін, з огляду на наступне.
У провадженні Господарського суду м. Києва знаходиться справа №910/1800/22 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд".
До Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів "Даліз-Фінанс", що здійснює управління активами Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс" (далі - Відповідач -1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд" (далі - Відповідач - 2) про визнання недійсним договору на надання позики від 22.03.2021 №01/2021.
Позивач, посилаючись на положення ст. 3, 13, 203, 215, 234, 241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ) стверджував про наявність підстав для визнання договору позики недійсним з тих мотивів, що вказаний правочин має ознаки фіктивності, оскільки його було укладено між заінтересованими між собою особами із бажанням настання інших правових наслідків, ніж передбачені договором; керівником ТОВ "Рок Трейд" було перевищено повноваження під час укладання договору позики, оскільки існують певні обмеження щодо укладання такого відповідно до вимог Статуту ТОВ "Рок Трейд"; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він перестав бути платоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим. 
У відзиві на позовну заяву відповідач 1 наголосив, що спірний правочин не має ознак фраудаторності, що позивачем не встановлено та не доведено, що оспорюваний правочин завдав будь-кому збитків, а навпаки боржник набув у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 382 402 79,00 та частково сплатив 46 967 319,65 грн, що вказує на реальність господарських операцій.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" повністю.
Судове рішення мотивовано таким: наявна згода Загальних зборів учасників ТОВ "Рок Трейд" на укладання спірного правочину, з огляду на положення ч. 1 ст. 67 Закону України "Про інститути спільного інвестування" та враховуючи умови Договору №15/2021 про управління активами корпоративного інвестиційного Фонду на момент укладання спірного правочину АТ "ЗНВКІФ "Фьюче Інвестментс" не є заінтересованою особою стосовно боржника, боржником отримано кошти за договором позики, тому відсутні підстави вважати, що договір укладено без наміру створити правові наслідки, укладення спірного правочину не завдало збитків боржнику або кредиторам, не свідчить про недобросовісну та нерозумну поведінку боржника, матеріалами справи не підтверджується здійснення відповідачами, шляхом укладення договору на надання позики, умисних, недобросовісних дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір активів боржника, спрямованих на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами, з метою завдання їм шкоди.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
22.03.2021 між AT "ЗНВКІФ "Фьюче інвестментс", від імені та в інтересах якого діяло ТОВ «Компанія управління активами «ОТП Капітал», (Позикодавець), та ТОВ "Рок Трейд" (Позичальник) укладено Договір №01/2021 на надання позики (надалі - "Договір"), за змістом якого Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти у сумі, визначеній цим договором для використання відповідно до цільового призначення, а Позичальник приймає цю суму грошових коштів та зобов`язується використовувати її відповідно до цільового призначення визначеного у статі 1 цього договору, сплатити проценти та повернути таку ж саму суму грошових коштів у строк, визначений цим договором (п. 1.1 Договору).
Згідно з п. 1.3 Договору цільове призначення позики: фінансування поточних потреб діяльності ТОВ "Рок Трейд".
Відповідно до п. 2.1 Договору сума позики за цим договором становить 300 000 000,00 (триста мільйонів гривень 00 копійок).
Пунктом 3.1 Договору встановлено, що Позичальник за цим договором зобов`язується сплачувати Позикодавцеві проценти від суми позики.
Згідно з п. 3.5 Договору нарахування та сплата процентів здійснюється позичальником, самостійно без окремої вимоги Позикодавця.
Відповідно до п. 5.1 Договору позика (її частина) надається шляхом перерахування Позикодавцем грошових коштів у розмірі визначеної п.2.1 договору, на поточний рахунок Позичальника, визначений статтею 13 цього договору, протягом всього терміну дії договору з моменту його підписання.
Пунктом 6.1 Договору встановлено, що позика надається терміном до 21.03.2024.
Згідно з п.7.1 Договору по закінченні строку, визначеного пунктом 6.1 цього договору, Позичальник зобов`язується повернути суму позики Позикодавцеві протягом 1 (одного) банківського дня з дати закінчення строку надання позики, який вказаний в п.6.1 договору. За погодженням сторін позика може повертатися частинами. В такому випадку сторони узгоджують суму та порядок повернення позики шляхом надсилання відповідного повідомлення на електронну пошту представника сторін, вказану в п. 7.1 цього договору, та на офіційну електронну пошту сторони, яка зазначена в реквізитах цього договору.
09.09.2021 сторонами було укладено Додаткову угоду №3 до Договору позики, якою загальну суму позики за Договором було збільшено до 500 000 000,00 (п`ятсот мільйонів гривень 00 копійок).
Як вірно встановлено судом першої інстанції, AT "ЗНВКІФ "Фьюче інвестментс" виконало свої зобов`язання за Договором та надано ТОВ "Рок Трейд" позику у розмірі 382 402 799,00 (триста вісімдесят два мільйони чотириста дві тисячі сімсот дев`яносто дев`ять гривень 00 копійок), що підтверджується доданими до позову платіжними дорученнями.
За час дії Договору було нараховано проценти за користування позикою у сумі 50 708 554,88 грн.
ТОВ "Рок Трейд" частково виконало свої зобов`язання за Договором, сплативши на користь AT "ЗНВКІФ "Фьюче інвестментс" 429 370 118,65 грн, в рахунок повернення суми позики сплачено 382 402 799,00 (триста вісімдесят два мільйони чотириста дві тисячі сімсот дев`ятсот дев`ять гривень 00 копійок) та в рахунок погашення процентів за користування позикою сплачено 46 967 319,65 (сорок шість мільйонів дев`ятсот шістдесят сім тисяч триста дев`ятнадцять гривень 65 копійок). 
Між Позикодавцем та Позичальником було укладено Акт звірки взаємних розрахунків за період 01.01.2021-21.12.2021 за договором на надання позики від 22.03.2021 №01/2021, відповідно до якого заборгованість ТОВ " Рок Трейд " перед AT "ЗНВКІФ "Фьюче інвестментс" складає 3 741 235,23 грн.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України).
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною 3 статті 215 ЦК України визначено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
За змістом статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.
Відповідно до статтей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Так, позивач вказував, що спірний Договір укладений без відповідного дозволу Загальних зборів учасників товариства, тобто з перевищенням повноважень керівника ТОВ "Рок Трейд", просив визнати такий договір недійсними.
Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України (чинного, на час укладення оспорюваного договору) визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом України.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За приписами частин 1 та 2 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до статей 203, 204 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно із статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частинами 2, 3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно зі статтями 92, 97 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 98 ЦК України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства. Рішення загальних зборів приймаються простою більшістю від числа присутніх учасників, якщо інше не встановлено установчими документами або законом.
Як вбачається із Статуту Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд", (надалі - Статут), виконавчим органом Товариства є Директор, що обирається Загальними Зборами учасників Товариства (п.9.1 Статуту).
Відповідно до п. 9.4 Статуту Директор Товариства вирішує всі питання діяльності Товариства, за винятком тих, що віднесені відповідно до законодавства або цього Статуту до компетенції інших органів Товариства.
Пунктом 9.7 Статуту передбачено повноваження Директора Товариства, серед іншого зазначено, що: діє без довіреності від імені Товариства в межах повноважень, встановлених законодавством України, цим Статутом й рішеннями Загальних зборів учасників, Наглядової ради (у разі її утворення); укладає правочини, договори, контракти, у тому числі зовнішньоекономічні, на суму, що не перевищує 3 000 000,00 грн (три мільйони гривень нуль копійок). Укладання правочинів, договорів, контрактів, у тому числі зовнішньоекономічних на суму, що перевищує 3 000 000,00 грн. (три мільйони гривень нуль копійок) здійснюється директором за рішенням загальних зборів учасників. 
Позивач стверджує, що для укладення договору позики керівник Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд" не отримав згоду загальних зборів учасників відповідача 2.
За змістом п. 8.4 Статуту вбачається, що до виключної компетенції загальних зборів учасників належить серед іншого надання згоди на укладання або затвердження укладених договорів (правочинів) на суму, що перевищує 3 000 000,00 грн. (три мільйони гривень нуль копійок).
27.03.2024 до матеріалів справи розпорядником майна Товариства з обмеженою відповідальністю "Рок Трейд" було долучено копію Протоколу Загальних зборів учасників ТОВ "Рок Трейд" від 19.03.2021 №1/19-03-2021, яким було погоджено необхідність придбання позики загальною сумою 300 000 000,00 грн. (триста мільйонів гривень 00 копійок), у Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс", та Протоколу Загальних зборів учасників ТОВ "Рок Трейд" від 09.09.2021 №1/09-09-2021, відповідно до якого погоджено необхідність збільшення суми позики на загальну суму 500 000 000,00 грн. (п`ятсот мільйонів гривень нуль копійок) у Акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс".
Крім того, до матеріалів справи відповідачем 1 долучено оригінали нотаріально посвідчених Заяв свідків ОСОБА_2 (на час укладання спірного правочину займала посаду директора ТОВ "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД") та ОСОБА_3 (на час укладання спірного правочину займав посаду керівника ТОВ "Черкаський Полімер"), які в своїх заявах підтвердили надання згоди на укладання спірного правочину.
Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, слід зазначити, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Загальними зборами учасників ТОВ "Рок Трйд" було надано згоду на укладення спірного правочину та на збільшення суми позики, що підтверджується Протоколом Загальних зборів учасників ТОВ "Рок Трейд" від 19.03.2021 №1/19-03-2021 та Протоколом Загальних зборів учасників ТОВ "Рок Трейд" від 09.09.2021 №1/09-09-2021.
За таких обставин, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що керівник ТОВ "Рок Трейд" уклав договір на надання позики від 22.03.2021 №01/2021 з перевищенням повноважень.
Також позивач у своїй позовній заяві посилався на те, що спірний Договір на надання позики від 22.03.2021 №01/2021 має ознаки фраудаторності, а саме, вчинений у підозрілий період та із заінтересованою особою.
Частини 1 та 2 статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначають, що правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав:
боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів
боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;
боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:
боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
боржник уклав договір із заінтересованою особою;
боржник уклав договір дарування.
Відтак, положення статті 42 Кодексу України з процедур банкрутства розширюють визначені приписами статті 215 ЦК України підстави для визнання недійсними правочинів та надають можливість визнати недійсною угоду, яка відповідає вимогам Цивільного та Господарського законодавства, проте, вчинена у період протягом трьох років, що передував відкриттю процедури банкрутства або після порушення справи про банкрутство, та вчинена на шкоду боржнику або його кредиторам.
Приймаючи до уваги, що оспорюваний договір №01/2021 на надання позики від 22.03.2021 укладений у межах трирічного строку до відкриття провадження у справі про банкрутство ТОВ "Рок Трейд", до даних правовідносин підлягає застосуванню стаття 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Безумовно, визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство, в т.ч. щодо визнання недійсними правочинів, укладених боржником, і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.
Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.
Фраудаторними правочинами в юридичній науці та в останні роки в українській судовій практиці називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.
Цей термін походить від англ. "fraud" - шахрайство, підроблення, афера. Значення цього слова розкривається внутрішнім змістом тих категорій і понять, які вони називають.
Стаття 13 ЦК України, у якій визначаються межі здійснення цивільних прав, встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зокрема при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині, а також не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Межі є невід`ємною рисою будь-якого суб`єктивного права. Суб`єктивні цивільні права, будучи мірою можливої поведінки уповноваженої особи, має певні межі за змістом і за характером здійснення.
Зокрема, зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм в рамках дозволеного йому законом загального типу поведінки.
За одним із сучасних визначень, під зловживанням правом розуміються випадки, коли суб`єкт цивільних правовідносин, якому належить певне суб`єктивне цивільне право, здійснює його неправомірно, коли суть здійснення права іде врозріз з його формальним змістом.
Тобто уповноважена особа, маючи суб`єктивне право і спираючись на нього, виходить за межі дозволеної поведінки. Слово "зловживання" за своїм буквальним змістом означає використання, вживання чого-небудь з метою заподіяння певного зла, шкоди, збитків кому б то не було.
Семантичне тлумачення терміна "зловживання правом" призводить до висновку про те, що його основним змістом є використання належного уповноваженій особі суб`єктивного цивільного права на шкоду іншому учаснику цивільних відносин.
Отже, можна стверджувати, що учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
У зв`язку з цим слід дійти висновку, що межею реалізації принципу свободи договору має бути неприпустимість зловживання правом.
Велика Палата Верховного Суду кваліфікує правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам, як фраудаторні правочини, зробивши такий правовий висновок:
"Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та його сини (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)" (постанова ВП ВС від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц).
Отже, договір, який укладений з метою уникнути виконання договору та зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Щодо фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм шикани (зловживання правом).
У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) вказано, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредиторів використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: - момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі; - контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); - щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі №910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову і фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності і набуває ознак фраудаторного правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі №910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі №916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі №04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі №908/794/19(905/1646/17), від 28.07.2022 у справі №902/1023/19(902/1243/20)).
Судом першої інстанції вірно встановлено, що станом на дату укладання Договору на надання позики №01/2021, учасниками ТОВ "Рок Трейд" були:- Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс", код ЄДРПОУ: 42732781, (єдиний учасник- ОСОБА_1 ); Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Агроімпорт ЛТД", код ЄДРПОУ: 37165945, (учасники - Акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Фьюче інвестментс"; ОСОБА_1 ); Товариство з обмеженою відповідальністю "Черкаський Полімер", код ЄДРПОУ: 38780902, (учасники - ОСОБА_4 та Публічне акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Смарт капітал").
З огляду на викладене, позивач в позовній заяві зазначає, що до складу засновників АТ "ЗНВКІФ "Фьюче Інвестментс", який є учасником ТОВ "Рок Трейд", входила одна і та сама особа - ОСОБА_1 , що може свідчити про навність заінтересованості в укладанні спірного правочину.
Так, АТ "ЗНВКІФ "Фьюче Інвестментс" створений та діє відповідно до Закону України "Про інститути спільного інвестування".
Згідно з ч. 1 ст. 14 зазначеного Закону управління активами корпоративного фонду на підставі відповідного договору здійснює компанія з управління активами.
Згідно з п. 1 ст. 1 Закону активи інституту спільного інвестування - сформована за рахунок коштів спільного інвестування сукупність майна, корпоративних прав, майнових прав і вимог та інших активів.
Відповідно до ст. 63 Закону у відносинах з третіми особами компанія з управління активами корпоративного фонду повинна діяти від імені та в інтересах такого фонду на підставі договору про управління активами.
За своєю правовою природою управління майном корпоративного інвестиційного фонду є довірчим управлінням, загальні положення якого визначено главою 70 Цивільного кодексу України, яка має назву "Управління майном". Так, відповідно до ч.4 та ч. 5 ст. 1033 ЦК України управитель діє без довіреності. Управитель, якщо це визначено договором про управління майном, є довірчим власником цього майна, яким він володіє, користується і розпоряджається відповідно до закону та договору управління майном. Договір про управління майном не тягне за собою переходу права власності до управителя на майно, передане в управління. У ч. 6 ст. 63 Закону України "Про інститути спільного інвестування" визначено, що у відносинах з третіми особами компанія з управління активами корпоративного фонду повинна діяти від імені та в інтересах такого фонду на підставі договору про управління активами.
Так, від імені та в інтересах Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Фьюче Інвестментс» на підставі Договору про управління активами від 15.07.2021 №15/2021 (дата прийняття та номер Рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про видачу ліцензії на провадження професійної діяльності на ринках капіталу - діяльності з управління активами інституційних інвесторів: 14.05.2013 № 286, строк дії з 18.05.2013 - необмежений) діє Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Даліз-Фінанс».
15.07.2021 АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Фьюче Інвестментс» (надалі - Фонд) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Даліз-Фінанс» (дата прийняття та номер Рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку про видачу ліцензії на провадження професійної діяльності на ринках капіталу - діяльності з управління активами інституційних інвесторів: 14.05.2013 № 286, строк дії з 18.05.2013 - необмежений) (надалі - Компанія з управління активами) укладено договір №15/2021 про управління активами корпоративного інвестиційного Фонду, відповідно до якого Фонд з метою проведення діяльності зі спільного інвестування доручає, а Компанія з управління активами за винагороду приймає на себе зобов`язання щодо надання послуг з управління активами Фонду від імені, в інтересах і за рахунок Фонду, відповідно до умов та протягом терміну дії цього договору та у відповідності до чинного законодавства України. Договір укладається на весь термін діяльності Фонду (пункт 9.3 договору про управління активами).
Компанія з управління активами зобов`язана:управляти активами Фонду відповідно до вимог інвестиційної декларації Фонду, Регламенту Фонду, Проспекту емісії акцій Фонду та чинного законодавства України (пункт 2.1.1. договору про управління активами); діяти в інтересах Фонду (формувати інвестиційний портфель відповідно до Інвестиційної декларації Фонду з метою отримання максимального доходу при мінімально можливих ризиках з урахуванням умов. Зазначених у цьому Договорі, кон`юнктури ринку цінних паперів, ризику вибору контрагента та інших факторів ризику) (пункт 2.1.2. договору про управління активами); брати участь в управлінні діяльністю юридичної особи, акції (частки, паї) якої належать до складу активів Фонду (пункт 2.1.20. договору про управління активами); представляти інтереси Фонду в стосунках з органами державної влади, юридичними та фізичними особами (резидентами та нерезидентами України), міжнародними та громадськими організаціями (пункт 2.1.12 договору про управління активами).
Відповідно до ч.1 ст. 67 Закону України "Про інститути спільного інвестування" та п. 4.1.1. договору від 15.07.2021 №15/2021 про управління активами АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Фьюче Інвестментс», компанія з управління активами несе майнову відповідальність за порушення вимог законодавства, Регламенту Фонду, Проспекту емісії акцій Фонду, Інвестиційної декларації, договору про управління активами корпоративного фонду та за збитки, що були завдані Фонду її діями (бездіяльністю) згідно із чинним законодавством України та у відповідності до Проспекту емісії акцій Фонду, Регламенту Фонду та цього Договору.
Таким чином, управління майном АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Фьюче Інвестментс» в т.ч. участь в управлінні діяльністю юридичної особи, акції (частки, паї) якої належать до складу активів Фонду, здійснює Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами та адміністрування пенсійних фондів «Даліз-Фінанс» на підставі Договору про управління активами від 15.07.2021 №15/2021 у відповідності до положень Закону України "Про інститути спільного інвестування", що залишилось поза увагою Скаржника.
Відповідно до ст.1 КУПБ, заінтересовані особи стосовно боржника - юридична особа, створена за участю боржника, юридична особа, що здійснює контроль над боржником, юридична або фізична особа, контроль над якою здійснює боржник, юридична особа, з якою боржник перебуває під контролем третьої особи, власники (учасники, акціонери) боржника, керівник боржника, особи, які входять до складу органів управління боржника, головний бухгалтер (бухгалтер) боржника, у тому числі звільнені з роботи за три роки до відкриття провадження у справі про банкрутство, а також особи, які перебувають у родинних стосунках із зазначеними особами та фізичною особою - боржником, а саме: подружжя та їхні діти, батьки, брати, сестри, онуки, а також інші особи, щодо яких наявні обґрунтовані підстави вважати їх заінтересованими; для цілей цього Кодексу заінтересованими особами стосовно арбітражного керуючого чи кредиторів визнаються особи в такому самому переліку, як і заінтересовані особи стосовно боржника; 
У статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" міститься поняття контролю це вирішальний вплив однієї чи декількох пов`язаних юридичних та/або фізичних осіб на господарську діяльність суб`єкта господарювання.
Суд першої інстанції вірно зауважив, що на момент укладання спірного правочину АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Фьюче Інвестментс» є заінтересованою особою, проте, при укладанні Додаткової угоди від 09.09.2021 №3 до Договору позики від 22.03.2021 №01/2021 твердження позивача про перебування кредитора та боржника під контролем однієї особи - ОСОБА_1 є хибним.
В той же час, суд зазначає, як вбачається з матеріалів даної справи, предметом оспорюваного договору було надання ТОВ "РОК Трейд" (з урахуванням додаткових угод) позики у розмірі 500 000 000,00 грн., яку позичальник зобов`язувався повернути не пізніше 21.03.2024.
Факт отримання ТОВ "Рок Трейд" від АТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Фьюче Інвестментс» коштів в сумі 382 402 799,00 грн. як позики за договором на надання позики від 22.03.2021 №01/2021, підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи, крім того, боржник повертав позику, та відповідно спростовує доводи позивача про укладення цього договору його сторонами без наміру створити правові наслідки.
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що внаслідок укладення цього договору ТОВ "Рок Трейд" не прийняло на себе лише зобов`язання, адже їх виникненню передувало отримання ТОВ "Рок Трейд" коштів, а в результаті отримання коштів у позику за вказаним договором відбулося збільшення активів ТОВ "Рок Трейд", тобто останнє набуло можливість продовжувати свою господарську діяльність, що є запобіжником неплатоспроможності, а не навпаки, як зазначає позивач.
Таким чином, фактів настання для боржника будь-яких негативних економічних наслідків внаслідок вчинення вказаного правочину не вбачається.
Як зазначалось, боржник повертав суму позики та в рахунок погашення процентів за користування позикою сплачено 46 967 319,65 грн., проте, залишок заборгованості у розмірі 3 741 235,23 грн. не погашено.
Таким чином, боржником за договором на надання позики від 22.03.2021 №01/2021 не здійснювалося дій з відчуження належного йому майна, не зменшувалося маси його активів, а отримання позики не призвело до неплатоспроможності боржника, тобто його укладення не завдало збитків боржнику або кредиторам, не свідчить про недобросовісну та нерозумну поведінку боржника.
Позивачем в даній справі не надано до суду і будь-яких належних та допустимих доказів, які-б підтверджували настання неплатоспроможності боржника внаслідок взяття на себе зобов`язання з повернення позики та неможливість у зв`язку з цим виконати зобов`язання перед іншими кредиторами.
Крім того, ТОВ "Українська металургійна компанія" не доведено належними та допустимими доказами і неможливість погашення його кредиторських вимог внаслідок визнання кредиторських вимог до боржника AT "ЗНВКІФ «Фьюче Інвестментс», які виникли на підставі спірного договору.
При цьому суд враховує, що можливість відновлення платоспроможності боржника та погашення вимог його кредиторів визначається за наслідками процедури розпорядження майном, яка ще не завершена, або ліквідації банкрута.
Також, суд наголошує, що визнання недійсним договору №01/2021 на надання позики від 22.03.2021 не змінить майнового стану боржника, не призведе до припинення зобов`язання боржника з повернення одержаних за цим договором коштів та повернення кредитором до ліквідаційної маси майна боржника згідно з ч. 3 ст. 42 КУзПБ, що і є метою визнання недійсними правочинів боржника за вказаною статтею.
За наведених обставин саме по собі укладення боржником правочину з заінтересованою особою не може бути підставою для визнання його недійсним в даному конкретному випадку.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що матеріалами справи не підтверджується здійснення відповідачами, шляхом укладення спірного договору №01/2021 на надання позики від 22.03.2021, умисних, недобросовісних дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір активів боржника, спрямованих на ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань перед кредиторами, з метою завдання їм шкоди, зокрема ТОВ «Українська металургійна компанія», тобто зловживання правом, що і є основною ознакою фраудаторного правочину, а тому суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивача внаслідок укладення вказаного договору та підстав для визнання його недійсним.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" в повному обсязі.
Крім вищезазначеного, колегія суддів враховує висновки Верховного Суду, які викладено у постанові від 09.07.2026 у справі № 910/1800/22 (910/9447/23), якою касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" залишено без задоволення. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 16.03.2026 та рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі № 910/1800/22 (910/9447/23) залишено без змін. 
У вищевказаній постанові суд касаційної інстанції дійшов наступних висновків:
«З моменту відкриття провадження у справі про банкрутство суб`єкта підприємницької діяльності, як у даному випадку, боржник знаходиться у особливому правовому режимі. Особливість такого режиму розкривається у різних його проявах: формування спеціальних органів (збори та комітет кредиторів), призначення розпорядника майна, встановлення судового контролю за майном боржника та процедурою загалом тощо. Але загальною метою особливого правового режиму боржника є мета збереження потенційно економічно здорового суб`єкта господарювання або ліквідації суб`єкта, який навіть при встановленні особливого правового режиму не довів можливість погашення наявних кредиторських вимог та відновлення своєї платоспроможності. 
Особливий майновий режим підприємства-боржника у процедурі банкрутства, серед іншого, передбачає й аналіз укладених ним правочинів та визнання їх недійсними з загальних підстав, як у даному випадку - статті 203, 215, 234 ЦК України, так і підстав, передбачених статтею 42 КУзПБ. Зазначені підстави є різними за їх сутнісним наповненням. Зміст частини 3 статті 42 КУзПБ передбачає єдиний наслідок визнання недійсними правочину на підставі статті 42 КУзПБ: у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. 
У даному випадку конкурсний кредитор у справі про банкрутство звернувся з позовом про визнання недійсним договорів позики, за яким боржник отримав грошові кошти та договору застави рухомого майна на забезпечення зобов`язань за такою позикою.
Особливий режим, у якому боржник знаходиться з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство, поряд з правом на визнання укладених боржником правочинів та необхідністю встановлення ознак ефективності порушених прав позивача має викликати у суду необхідність дослідження не лише формально-юридичної складової правочинів, визнання недійсним, а й їх економічної сутності. 
Це пояснюється тим, що у певних випадках подання позовів про визнання укладених боржником правочинів тягне за собою невиправдане з економічної точки зору втручання у діяльність боржника, що вже знаходиться в умовах фінансової скрути, що в кінцевому рахунку ставить під сумнів можливість ефективного з економічної точки зору вирішення проблем боржника загалом.
Такий синтез юридичної та економічної логіки при вирішенні питання про визнання недійсним правочинів боржника вимагає від позивача першочергового доведення того факту, що укладення спірного правочину невиправдано з ринкової точки зору зменшило майно боржника, або поставило його у інший спосіб у настільки невигідне з економічної точки зору положення, що захист потенційного права кредитора-позивача на отримання якнайбільшого задоволення при продажі ліквідаційної маси боржника можливий виключно при умові визнання недійсним спірного правочину/правочинів.
Водночас слід зауважити, що, досліджуючи питання недійсності спірних правочинів, укладених боржником у справі про банкрутство всупереч потенційним інтересам його кредиторів, суд має наперед усвідомлювати, що визнання недійсним таких правочинів має потенційно тягти за собою застосування наслідків недійсності спірних правочинів (визнання контрагента боржника позачерговим кредитором тощо). І у цьому аспекті суд має діяти у такий спосіб, аби забезпечити режим, щонайменше, непогіршення майнового стану боржника з урахуванням колективного інтересу кредиторів на задоволення їх вимог у ліквідаційній процедурі. 
У даній справі судом першої інстанції вірно не встановлено економічної неадекватності забезпечення отриманої боржником позики. Тому з урахуванням особливості правового режиму, у якому знаходиться боржник після відкриття провадження у справі про банкрутство, безпідставним є посилання позивача на необхідність визнання спірних правочинів недійсними з підстав перевищення повноважень та фраудаторності тощо, оскільки з моменту відкриття провадження у справі про банкрутство значною мірою підвищується значення економічного змісту правочинів, які б поза межами відкритого провадження у справі про банкрутство могли бути визнані недійсними зі значно більшою впевненістю. 
Слід зауважити, що спірний у даному випадку правочин позики може створити передумови для швидкого невиправданого з економічної зору виведення боржником отриманих грошових коштів з власних рахунків на рахунки третіх осіб, але у такому випадку предметом позову має бути або сукупність укладених боржником правочинів (договір позики поряд з правочинами, що опосередковують виведення коштів з рахунків боржника) або лиш ті правочини, за якими було здійснено невиправдане, з точки зору позивача, виведення коштів боржника на користь третіх осіб.
За таких обставин очевидно неефективним буде визнання недійсними укладених правочинів з економічного мотиву (погіршення майнового стану боржника) - внаслідок необхідності повернення контрагентові отриманої позики, вже витраченої на власні правомірні цілі (підтримання платоспроможності), оскільки зворотне не встановлено судами, а касатор не посилається на неправильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині.
Слід також зауважити на підході законодавства ЄС (Директива, що гармонізує окремі аспекти права неплатоспроможності від 30.03.2026 №2026/799) до поняття "заінтересованості", яка автоматично не розцінюється як негатив для боржника або фраудаторний правочин (наприклад, у випадках коли дочірня компанія у тристоронніх відносинах сплачує борг своєї материнської компанії перед третьою особою, п. 13 Преамбули Директиви).
За таких обставин колегія суддів вважає правильними висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову у цій справі.
Крім того, на переконання Верховного Суду, з огляду на викладені вище висновки, стверджуванні скаржником порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права щодо оцінки протоколів загальних зборів в контексті дослідження питання повноважень керівника боржника на укладення правочинів, не вплинули на правильність рішень про відмову в позові. 
Щодо посилань скаржника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 02.04.2024 у справі №910/862/22 (910/5477/23), від 24.04.2024 у справі №925/1577/20 (925/288/23), від 23.04.2024 у справі №925/1577/20 (925/129/23), від 30.05.2024 у справі №925/1577/20(925/147/23), від 13.05.2025 у cправі № 910/18506/20 (910/8008/23), від 29.10.2024 у cправі № 921/672/21 (921/53/23) щодо застосування ч. 2 ст. 42 КУзПБ, колегія суддів зазначає наступне.
У справі № 910/862/22 (910/5477/23) предметом позову було визнання недійсними контрактів на поставку та наладку виробничого обладнання. Направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд вказав, що при новому розгляді суду необхідно дослідити та встановити обставини щодо укладення/не укладення боржником оспорюваних правочинів із заінтересованою особою, в розумінні статті 1 Кодексу України з процедур банкрутства, дослідити обставини щодо фінансового стану боржника, розміру його зобов`язань та активів станом на момент укладення оспорюваних правочинів, а також обставини щодо того, чи боржник взявши на себе зобов`язання за оспорюваними правочинами став неплатоспроможним та щодо того, чи виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим внаслідок укладення оспорюваних правочинів, дослідити зміст оспорюваних правочинів та додаткових угод до них, в тому рахунку на предмет набуття/не набуття боржником права власності на обладнання за оспорюваними правочинами, а також наявності або відсутності обставин щодо зменшення термінів оплати за контрактами, а також вплив вказаних обставин на платоспроможність боржника та на можливість виконувати його грошові зобов`язання перед іншими кредиторами, здійснити належну оцінку оспорюваних правочинів на предмет наявності або відсутності визначених законом підстав для визнання його недійсним.
У справі № 921/672/21(921/53/23) предметом спору було визнання недійсними договору дарування квартири, подальших договорів купівлі-продажу цього майна та скасування державних реєстрацій права власності. При цьому, у справі № 921/672/21(921/53/23) оспорюваний правочин - договір дарування квартири був здійснений до того моменту, як набули чинності положення статті 42 КУзПБ. Верховний Суд зауважив, що відсутність підстав для застосування статті 42 КУзПБ з огляду на непоширення її дії на правовідносини, що склалися до вступу в дію КУзПБ, не виключає можливості визнання недійсним правочину боржника, спрямованого на уникнення звернення стягнення на його майно, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом, а відповідний спосіб захисту гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав. Разом з тим, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог, Верховний Суд вказав, що суд першої інстанції не врахував належності обраного позивачем способу захисту, а саме, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
У справах №925/1577/20 (925/288/23), у справі №925/1577/20 (925/129/23), №925/1577/20(925/147/23) Верховний Суд погодився із висновкам судів попередніх інстанцій про наявність підстав для визнання недійсними правочинів з відчуження майна боржника на підставі ст. 3, 13 ЦК України, ст. 42 КУзПБ за сукупності обставин: вчинення такого правочину із заінтересованою особою, укладення договору в підозрілий період (протягом трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство), за наявності заборгованості перед третьою особою, направлення отриманих грошових коштів на погашення заборгованості за договором про надання банківських послуг, строк погашення якої станом на дату укладення договору купівлі-продажу, настане через кілька років, а також з порушенням ст. 17 Закону України "Про заставу".
Отже, з огляду на вказане вище та обставини наведених скаржником справ, не можна стверджувати, що у вказаних справах суд визнав недійсним правочин лише з підстав укладення його із заінтересованою особою, як на тому наполягає скаржник. Скаржник посилається на неврахування висновків Верховного Суду у справах із неподібними правовідносинами, при цьому у справі № 921/672/21(921/53/23) Верховним Судом взагалі не застосувалися норми ст. 42 КУзПБ, а висновки Суду про відмову в позові ґрунтуються на невірно обраному позивачем способі захисту. 
Разом з тим, Верховний Суд звертає увагу на висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 28.02.2024 у cправі № 908/70/22 (908/1566/22), де Суд вказав, що "визнання недійсним договору про надання поворотної фінансової допомоги не змінить майнового стану боржника, не призведе до припинення зобов`язання боржника з повернення одержаних за цим договором коштів та повернення кредитором до ліквідаційної маси майна боржника згідно з частиною 3 статті 42 КУзПБ, що і є метою визнання недійсними правочинів боржника за вказаною статтею. Адже у боржника зберігатиметься обов`язок повернути позичальнику грошові кошти, отримані за цими договорами, як при чинності договору позики, так і при визнанні його недійсними. За наведених обставин саме по собі укладення боржником правочину з заінтересованою особою не може бути підставою для визнання його недійсним."
Посилання скаржника на неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постановах від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), Верховного Суду, викладеної у постановах від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 13.10.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011 щодо уникнення використання боржником цивільно-правового договору на шкоду кредиторам добросовісної поведінки боржника перед кредиторами також не підтверджують наявності підстав для скасування оскаржуваних у цій справі судових рішень про відмову в позові, з огляду на встановлені судами обставини та наведені вище висновки».
Доводів скаржника по суті апеляційної скарги, які б спростували законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в апеляційній скарзі суду не наведено.
Прийняття судом доказів без поновлення процесуального строку на їх подання в даному випадку не призвело до прийняття незаконного, неправомірного судового рішення, тому не може слугувати підставою для скасування законного та правомірного судового рішення. 
Місцевий господарський суд всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно надав оцінку поданим стороною заяві та доказам у справі у їх сукупності, вірно застосував норми права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, а тому колегія суддів доходить висновку про необхідність відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Оцінюючи оскаржуване рішення суду першої інстанції через призму застосування принципів оцінки доказів та аргументації своїх висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", судова колегія зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції не зобов`язує національні суди надавати детальну відповідь на кожен аргумент заявника (сторони у справі); суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент; межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення; питання чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає із статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (пункти 21, 23 Рішення).
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
Враховуючи вищевикладене, Північний апеляційний господарський суд дійшов висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) прийняте з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" - без задоволення.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 276, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська металургійна компанія" залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду міста Києва від 13.10.2025 у справі №910/1800/22 (910/9453/23) залишити без змін.
Матеріали справи № 910/1800/22 (910/9453/23) повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Порядок та строк оскарження постанови Північного апеляційного господарського суду передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 27.07.2026
Головуючий суддя М.Л. Доманська 

Судді С.Р. Станік

В.О. Пантелієнко