П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/15708/25 
Головуючий у І інстанції: Альчук Максим Петрович 
Суддя-доповідач: Сапальова Т.В. 
10 серпня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Сапальової Т.В. 
суддів: Шидловського В.Б.  Капустинського М.М. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Позовні вимоги обґрунтовано протиправністю прийнятого відповідачем рішення про недоцільність визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір`ю та визначення способу участі батька у вихованні доньки. Позивач також посилається на порушенні процедури розгляду заяви, що призвело до прийняття неправомірного рішення, яке порушує інтереси дитини.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково:
-визнано протиправним рішення Виконавчого комітету Вінницької міської ради № 2353 від 02.10.2025 року щодо відмови визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_2 , разом із матір`ю та визначення способу участі батька ОСОБА_3 у вихованні доньки.
-зобов`язано Виконавчий комітет Вінницької міської ради повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.08.2025 року про визначення місця проживання малолітньої доньки ОСОБА_2 разом із матір`ю та доповнення до заяви від 12.09.2025 року про визначення способу участі батька ОСОБА_3 у вихованні доньки, з урахуванням правових висновків відображених в мотивувальній частині цього рішення.
-стягнуто на користь ОСОБА_4 понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн за рахунок бюджетних асигнувань Виконавчого комітету Вінницької міської ради.
-в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Позивач направив на адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін, а скаргу - без задоволення, оскільки вважає, що судом правильно встановлені обставини справи та надано їх належну правову оцінку.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, з урахуванням наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що 28.08.2025 року позивач звернулася до служби у справах дітей Вінницької міської ради із заявою про визначення місця проживання своєї малолітньої дитини ОСОБА_2 разом з матір`ю.
12.09.2025 року позивач подала доповнення до заяви, в який просила визначити спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_2 .
Так, Виконавчим комітетом Вінницької міської ради від 02.10.2025 року № 2353 прийнято рішення, у якому вказано, що визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 , є недоцільним, оскільки спір між батьками дитини щодо місця її проживання відсутній. Також зазначено, що визначення способів участі батька ОСОБА_3 у вихованні дитини ОСОБА_2 та спілкуванні з нею, є недоцільним, у зв`язку з відсутністю звернення батька щодо визначення йому способів участі у вихованні дитини.
Вважаючи, що вказане рішення прийнято формально, із порушенням встановленої процедури, позивачка звернулася за захистом своїх прав до суду.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з часткової обґрунтованості вимог позивача, у зв`язку з чим встановив підстави для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України колегія суддів переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. 
При цьому сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не є достатньою підставою для віднесення такого спору до юрисдикції адміністративного суду. 
Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Визначальним при цьому є не лише суб`єктний склад спору, а насамперед його предмет та характер правовідносин, з яких він виник. 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 947/5258/21, приватноправові відносини характеризуються наявністю майнового чи особистого немайнового інтересу учасника таких відносин. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення такого права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. 
У цій же постанові Верховний Суд дійшов висновку, що спори щодо оскарження рішень органів опіки та піклування, прийнятих у сфері сімейних правовідносин, можуть мати приватноправовий характер, оскільки такі рішення спрямовані на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливають насамперед на особисті немайнові права батьків та дитини. При цьому суд касаційної інстанції наголосив, що спір щодо таких рішень не стає публічно-правовим лише з тієї підстави, що відповідне рішення прийняте суб`єктом владних повноважень. 
Аналогічний підхід викладений Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 листопада 2019 року у справі № 756/4477/18, від 23 жовтня 2019 року у справі № 352/536/17, від 13 червня 2018 року у справі № 500/6325/17 та від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а, на які також посилається Верховний Суд у справі № 947/5258/21. 
З матеріалів цієї справи встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до служби у справах дітей Вінницької міської ради із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини разом із матір`ю та визначення спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.
За результатами розгляду зазначених звернень виконавчим комітетом Вінницької міської ради 02 жовтня 2025 року прийнято рішення № 2353, яким визначення місця проживання дитини разом із матір`ю визнано недоцільним у зв`язку з відсутністю спору між батьками щодо місця проживання дитини, а визначення способів участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною недоцільним у зв`язку з відсутністю звернення батька з відповідним питанням. 
Не погоджуючись з цим рішенням, позивач звернулася до адміністративного суду, посилаючись, зокрема, на порушення відповідачем процедури розгляду її заяви та порушення прав та інтересів дитини.
У цій справі позивач, посилаючись на неправомірність рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, просить задовольнити позовні вимоги. Колегія суддів зазначає, що за своїм змістом та правовою природою оскаржуване рішення безпосередньо стосується розгляду питань реалізації цивільних прав та інтересів позивача, прав її дитини та батька дитини, а саме: визначення місця проживання малолітньої дитини та способу участі батька у її вихованні. 
Таким чином, звертаючись до суду адміністративної юрисдикції, позивач фактично має на меті захист прав у сфері сімейних правовідносин, регульованих, зокрема, статтями 141, 155, 157, 158, 160, 161 Сімейного кодексу України, тобто особисті немайнові права та обов`язки батьків щодо дитини, порядок їх здійснення, а також порядок визначення місця проживання дитини та участі батьків у її вихованні. 
Відповідно до статті 161 СК України у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. 
Згідно зі статтею 158 СК України за заявою матері або батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.
Отже, хоча закон і наділяє орган опіки та піклування відповідними повноваженнями щодо вирішення питань у сфері захисту прав дитини, реалізація цих повноважень відбувається у межах сімейних правовідносин та спрямована на врегулювання прав та обов`язків батьків щодо дитини. 
Саме по собі здійснення відповідачем передбачених законом повноважень як органом опіки та піклування не змінює правової природи спірних відносин та не перетворює спір щодо реалізації батьківських прав на публічно-правовий. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 496/4271/16-а, вирішуючи питання юрисдикції у спорі щодо оскарження протоколу, висновку та рішення органу опіки та піклування, дійшла висновку, що спірні правовідносини, пов`язані із захистом сімейних прав та інтересів, не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. У подальшому такий підхід був застосований Верховним Судом у постанові від 26 травня 2022 року у справі № 947/5258/21.
Колегія суддів також враховує, що у справі №947/5258/21 Верховний Суд зазначив: оскаржене рішення органу опіки та піклування, хоч і прийняте суб`єктом владних повноважень, було спрямоване на реалізацію приписів сімейного законодавства та впливало насамперед на особисті немайнові права батьків і дитини. Саме тому такий спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Відповідно до частини п`ятої статті 346 КАС України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, встановлених цією нормою. 
З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що спір у цій справі не є публічно-правовим, оскільки його виникнення обумовлене не реалізацією позивачкою права у сфері публічно-правових відносин, а необхідністю захисту особистих немайнових прав та інтересів у сфері сімейних правовідносин, що також визначає практика розгляду відповідних процесуальних питань Великою Палатою Верховного Суду. 
Отже, незважаючи на те, що відповідач у справі є суб`єктом владних повноважень та оскаржуване рішення прийняте ним при здійсненні повноважень органу опіки та піклування, визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. У цьому випадку такі правовідносини є приватноправовими та врегульовані нормами сімейного законодавства. 
За правилами цивільного судочинства підлягають вирішенню спори щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, що виникають із сімейних правовідносин.
Таким чином, колегія суддів виходить з того, що незважаючи на те, що предметом оскарження є відмова суб`єкта владних повноважень, мотивована недоцільністю вирішення порушених позивачкою питань, така відмова стосується реалізації особистих немайнових прав та інтересів у сфері сімейних правовідносин, а тому спір має приватноправовий характер і не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. 
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглянувши спір по суті, неправильно визначив юрисдикцію спору, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України. 
При цьому позивачу належить роз`яснити, що вирішення такого спору віднесено законом до суду цивільної юрисдикції. 
Таким чином, враховуючи предмет та характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що заявлені ОСОБА_1 вимоги спрямовані на захист особистих немайнових прав та інтересів у сфері сімейних правовідносин, а тому спір має приватноправовий характер та не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. 
У зв`язку з цим за наслідками апеляційного розгляду скарга відповідача у справі підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України. 
Керуючись ст.ст.238, 243, 250, 308, 310, 315, 319, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Виконавчого комітету Вінницької міської ради задовольнити частково.
Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 16 квітня 2026 року скасувати, а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії закрити.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий | | | Сапальова Т.В.
Судді | | | Шидловський В.Б.    Капустинський М.М.