Справа № 453/1389/23
№ провадження 2/453/27/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2026 року Сколівський районний суд Львівської області в складі: 
головуючого- судді  Ясінського Ю.Є.
секретаря судового засідання  Гринюк Л.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Сколе Львівської області цивільну справу за позовом першого заступника керівника Стрийської окружної прокуратури Львівської області Нагребного І. в інтересах держави до ОСОБА_1 про витребування у власність держави з незаконного володіння земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

14 серпня 2023 року перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури Нагребний І.в інтересах держави звернувся в суд із позовною заявою про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акту на земельну ділянку та повернення земельної ділянкиу комунальну власність.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 11 вересня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 08 жовтня 2024 року закрито підготовче засідання справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 24 березня 2026 року повернено до стадії підготовчого засідання.
12 травня 2026 року перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури Нагребний І.надіслав (Електронний суд) заяву про зміну предмету позову: а саме просить: витребувати у власність Славської селищної територіальної громади в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області з незаконного володіння ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) земельну ділянку за кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, яка перебуває у межах земель прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра), в межах поворотних точок з наступними координатами: Точка 1: 5413307,040 1298674,840; Точка 2: 5413351,870 1298689,300; Точка 3: 5413351,270 1298692,350; Точка 4: 5413352,560 1298692,640; Точка 5: 5413351,480 1298699,110; Точка 6: 5413350,620 1298702,580; Точка 7: 5413304,290 1298685,670; Точка 8: 5413306,660 1298677,940; Точка 1: 5413307,040 1298674,840.
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 14 травня 2026 року заяву про зміну предмету позову прийняти до розгляду. Виключено зі складу відповідача у справі Славську селищну раду Стрийського району Львівської області. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.
Таким чином, суд здійснює розгляд справи, з урахуванням зміненого предмета позову та остаточних позовних вимог, заявлених прокурором.
В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що підставою для пред`явлення даного позову слугував той факт, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016(для ведення особистого селянського господарства), площею 0,3342 га, яка перебуває у приватній власності  ОСОБА_1 , сформована за рахунок земель водного фонду і перебуває в межах прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра), у зв`язку з чим незаконно здійснено державну реєстрацію права приватної власності на дану земельну ділянку. Вище вказана земельна ділянка розташована в с.Тухля, Стрийського району Львівської області, загальна площа земельної ділянки 0,3342 га, в тому числі площа 0,2115 га. знаходяться в межах прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра). 12 грудня 2023 року, на підставі звернення ОСОБА_1 № ЗВ-4600520442023 до Державного земельного кадастру, внесено виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016без зміни її площі. Також встановлено, що відповідачкою було здійснено поділ спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, на земельну ділянку з кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га. (місце розташування: с.Тухля, Стрийського району Львівської області) та земельну ділянку з кадастровим номером 4624587800:01:008:0005, площею 0,2758 га. (місце розташування: с.Тухля, Стрийського району Львівської області), які зареєстровані у Державному земельному кадастрі Відділом № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. Крім цього, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га., повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра), що підведжується розробленою технічною документацією. Зазначив, що прийнятті оспорюваного рішення Тухлянської сільської ради не враховано, що земельна ділянка кадастровий номер 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, а на даний час 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га., відносяться до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, але не у власність. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема. Враховуючи вище наведене просить позов задоволити.
До початку судового засідання перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури М. Байса подала до суду клопотання (вх.№7049 від 25 серпня 2026 року) в якому зазначила, що у зв`язку із поданою заявою представника відповідача – адвоката Партики О.В. заяви про визнання позовних вимог не заперечує щодо розгляду справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить суд такі задоволити. 
24 серпня 2026 року представник відповідача – адвокат Партика О.В. надіслала Електронний суд) заяву в якій зазначила, що позовні вимоги викладені у новій редакції визнають, про що повідомлено ними у заяві від 16 травня 2026 року. Просить розгляд справи проводити у її відсутності та відсутності відповідача та ухвалити рішення беручи до уваги визнання позовних вимог, викладених у новій редакції.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши надані докази, врахувавши пояснення представників сторін у попередніх судових засіданнях, судвважає що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного.
Судом встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016(для ведення особистого селянського господарства), площею 0,3342 га, яка перебуває у приватній власності  ОСОБА_1 , сформована за рахунок земель водного фонду і перебуває в межах прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра).
11 лютого 2023 року, в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12023141300000059 від 30 березня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, проведено огляд місця події за участю спеціаліста – землевпорядника ФОП ОСОБА_2 (кваліфікаційний сертифікат інженера землевпорядника №014576 від 05 жовтня 2020 року) в ході якого складено план-схема винесення в натурі меж земельної ділянки. Огляд проведено вздовж земельної ділянки з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, за допомогою супутникового геодезичного приймача GHSS, із співвідношенням меж земельної ділянки до водоохоронної зони річка « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». В ході проведені огляду встановлено, що вищевказана земельна ділянка огороджена металевою сіткою та знаходиться по ліву сторону від річки «Опір», на земельній ділянці ближче до берега річки наявні багаторічні насадження у вигляді листяних дерев. Також встановлено, що вказана земельна ділянка частково розміщена в межах водоохороної зони річки «Опір», а саме на площі 0,2115 га.
До Державного реєстру речових прав відомості про державну реєстрацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, на час звернення з позовною заявою до суду не внесено.
Згідно інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну №18/569 від 06 червня 2023 року річка «Опір», відповідно до ст. 79 Водного кодексу України, належить до категорії середніх річок. Проекти землеустрою щодо відведення вищевказаної земельної ділянки на погодження до Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну не надходили.
Рішенням Тухлянської сільської ради №69 від 13 серпня 2006 року «Про передачу земельних ділянок у власність» передано ОСОБА_1 безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,9739 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення 06 серпня 2007 року ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯД №510902 на право власності на земельну ділянку, площею 0,3342 га., кадастровий номер 4624587800:01:007:0016. Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010746001297.
Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 12.06.2020 № 718-р «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Львівської області» територія Тухлянської сільської ради увійшла до території Славської селищної територіальної громади Стрийського району Львівської області, таким чином Славська селищна територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Тухлянської сільської ради.
Земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, розташована в с. Тухля, Стрийського району Львівської області, та відноситься до земель водного фонду.
Відповідно до п. а) ч.2 ст. 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.
Згідно з ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. 
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, без додаткових (повторних) звернень до суду.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 363/669/17, яка стосувалась вирішення спору у аналогічних правовідносинах, зазначено, що «визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння». Відтак, зайняття земельних ділянок, зокрема шляхом часткового накладення земельних ділянок, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном. При цьому негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок.
Аналогічний підхід Велика Палата Верховного Суду виклала у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
В ході судового розгляду встановлено, що 12 грудня 2023 року на підставі звернення ОСОБА_1 № ЗВ-4600520442023 до Державного земельного кадастру внесено виправлення відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016без зміни її площі.
Також встановлено, що відповідачкою було здійснено поділ спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, на земельну ділянку з кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га. (місце розташування: с. Тухля, Стрийського району Львівської області) та земельну ділянку з кадастровим номером 4624587800:01:008:0005, площею 0,2758 га (місце розташування: с. Тухля, Стрийського району Львівської області), які зареєстровані у Державному земельному кадастрі Відділом № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області.
Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21), формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.
Подібні правові висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 922/2723/17 (провадження 12-2гс19), від 01 вересня 2020 року у справі № 233/3676/19 (провадження № 14-65цс20), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження 14-2цс21).
Крім цього, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра), що підведжується розробленою технічною документацією.
Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 22 січня 2025 рокцу у справі № 446/478/19 (оприлюднено в ЄДРСР 12 березня 2025 року), у якій викладено наступні правові висновки: «У разі, якщо на земельну ділянку, що перебуває в постійному користуванні АТ «Укрзалізниця», частково накладається земельна ділянка, надана у власність фізичної особи, належним способом захисту права АТ «Укрзалізниця» є витребування тільки тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці».
Крім того, 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України від 12.03.2025 №4292-ІХ «Про внесення змін до ЦК України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким істотно змінено порядок захисту права власності власника майна.
Статтю 391 ЦК України доповнено нормою, згідно з якою якщо орган державної влади або місцевого самоврядування, незалежно від наявності повноважень, вчинив дії з відчуження майна на користь суб`єкта права приватної власності, то спори щодо володіння, користування чи розпорядження цим майном вирішуються за правилами ст. 387 (витребування майна з чужого незаконного володіння) цього Кодексу. 
Так, відповідно до ст. 80 ЗК України (в чинній редакції), суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.
Відповідно до ст. 83 ЗК України (в чинній редакції) землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. 
Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.
До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.
Земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, розташована в с. Тухля, Стрийського району Львівської області, та відноситься до земель водного фонду.
З огляду на це земельна ділянка належить до комунальної власності Славської територіальної громади.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Право власності вважається набутим правовмірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконності набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ч.2 ЦК України). 
Відповідно до ст. 3 Водного кодексу України усі води (водні об`єкти) на території України становлять її водний фонд, до якого, серед іншого, належать поверхневі води: водотоки (річки, струмки).
Частиною 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 Водного кодексу України зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.
Згідно ст. 79 Водного кодексу України, річка Опір має статус «середня річка».
Ст. 88 Водного кодексу України передбачено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів, для середніх річок – 50 метрів.
Ст. 84 ЗК України встановлено, що у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Частиною 4 вказаної статті визначено, що до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду.
Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 Водного кодексу України, ст.ст. 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони. 
З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду відповідно ст. 61 Земельного кодексу України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.
Зі змісту вказаних положень законодавства вбачається, що прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності.
До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.
Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 №486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з відповідними органами, власниками землі, землекористувачами і затверджуються відповідними місцевими органами державної виконавчої влади. 
Таким чином, виходячи з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Постанови №486, відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги.
Аналіз наведених вище положень законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.
При цьому відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги.
При наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Частиною 4 цієї статті встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. 
Згідно зі ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. 
Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.
Отже, при прийнятті оспорюваного рішення Тухлянської сільської ради не враховано, що земельна ділянка, кадастровий номер 4624587800:01:007:0016, площею 0,3342 га, а на даний час 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, відносяться до земель водного фонду, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, але не у власність. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Дотримання встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоб навіть потенційне їх порушення не могло зашкодити охороні навколишнього природного середовища в цілому й конкретному водному об`єкту зокрема. 
За ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. 
Віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. При цьому, відповідно до ст. 396 ЦК України, за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, у свою чергу, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право (пункт 141 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19).
Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.02.2022 у справі № 363/669/17, зазначено, що «визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння». 
Правовий аналіз положень ст. 387 ЦК України дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.12.2021 у справі № 924/454/20.
Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами (ст. 79 Земельного кодексу України).
Порядок формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено положенням ст. 79-1 ЗК України.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру та здійснюється, зокрема у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності.
Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння). 
Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс-18, пункти 43, 89) і в подальшому системно впроваджені у практику Верховного Суду (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.12.2019 у справі № 372/1684/14-ц).
Відомості Державного реєстру прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340 (пункт 6.30), від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17 (пункт 4.17), від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. - книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).
З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна, а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому, державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.
Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном, означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
Таким чином, у разі державної реєстрації права власності за новим володільцем (відповідачем), власник, який вважає свої права порушеними, має право пред`явити позов про витребування відповідного майна.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21 та в подальшому застосовані у постанові Верховного Суду від 18.02.2025 у справ № 914/1334/22.
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, належать на праві власності ОСОБА_1 .
Згідно із витягом з Державного земельного кадастру щодо земельної ділянки кадастровий номер 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, встановлено, що орган, який зареєстрував земельну ділянку – Відділ № 4 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області - 16.01.2024. Також зазначено вид обмеження у використанні земельної ділянки - прибережна захисна смуга вздовж річок, навколо водойм та на островах. 
Обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. 
Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. 
Усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц). 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово викладала висновки, відповідно до яких, якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи (стягнення з неї) нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову щодо такого майна, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого володіння, є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за кінцевим набувачем, який є відповідачем [постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.112018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 98, 123), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 115, 116), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13(пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 63, 74), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункт 146)]. 
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148). 
Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов. 
За змістом ч.1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. 
Земельна ділянка, яка знаходиться в межах земель прибережної захисної смуги, що перебуває у власності Славської територіальної громади та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.
При цьому, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на землі водного фонду) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). 
Координати поворотних точок меж і дані про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі визначено фахівцем ФОП ОСОБА_3 , зокрема ним визначено точки перетину спірної земельної ділянки із земельною ділянкою прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра), тож витребуванню з чужого незаконного володіння підлягає ділянка в межах наступних координат поворотних точок: Точка 1: 5413307,040 1298674,840; Точка 2: 5413351,870 1298689,300; Точка 3: 5413351,270 1298692,350; Точка 4: 5413352,560 1298692,640; Точка 5: 5413351,480 1298699,110; Точка 6: 5413350,620 1298702,580; Точка 7: 5413304,290 1298685,670; Точка 8: 5413306,660 1298677,940; Точка 1: 5413307,040 1298674,840.
Прокурор у позовній заяві визначив відповідачем – ОСОБА_1 , яка безпідставно всупереч вимогам законодавства набула право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер 4624581400:01:002:0026, а на даний час земельну ділянку з кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, яка перебуває у межах земель прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра). 
На необхідності оцінювати критерії добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). 
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Такими випадками може бути імперативна заборона закону на відчуження певних видів майна. 
Відтак, про відсутність добросовісності безумовно свідчить порушення імперативних норм права. Абсолютна заборона закону не може бути спростована добросовісністю. 
Порядок надання громадянами безоплатно у власність земельних ділянок із земель державної та комунальної власності врегульовано Земельним кодексом України. 
Відповідно до ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. 
Частина 6 ст. 118 ЗК України передбачає, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення садівництва в межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначають цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання долучаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). 
Відтак, відсутність зазначення у клопотанні орієнтовних розмірів земельної ділянки та не долучення графічних матеріалів, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача, свідчать про порушення вимог ст. 118 ЗК України. 
Крім того, ст. 19 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, серед яких: землі сільськогосподарського призначення та землі водного фонду. 
Як вже зазначалось, згідно із ст. 58 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), до земель водного фонду належать землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісками. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 59 ЗК України, землі водного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми.
Частиною 4 цієї статті встановлено, що громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. 
Згідно зі ст. 60 ЗК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги.
Частиною 3 ст. 60 ЗК України регламентовано, що прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.
Статтею 61 ЗК України встановлені обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах.
Так, ч.1 цієї статті визначено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
Частиною 2 цієї статті становлено, що у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; б) зберігання та застосування пестицидів і добрив; в) влаштування літніх таборів для худоби; г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів; ґ) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо; д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки.
Частиною 4 цієї статті регламентовано, що режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж річок, навколо водойм та на островах встановлюється законом.
Згідно з п. 2 постанови Кабінету Міністрів України № 502 від 13.05.1996 «Про затвердження Порядку користування землями водного фонду» до земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами уздовж морів, річок і навколо водойм. У п. 4 вказаної Постанови зазначено, що у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам (далі юридичні та фізичні особи) для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт.
Прибережна захисна смуга може перебувати лише в державній чи комунальній власності та використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності. До складу земель водного фонду України віднесено землі прибережної захисної смуги, на яких хоча і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють його функціонуванню.
Згідно ст. 79 ВК України, річки Опір – права притока річки Стрий (басейн Дністра), що протікає за координатами, зазначеними в план-схемі до огляду місця події від 01 лютого 2023 року в межах оспорюваних земельних ділянок, має статус «мала річка».
Вказане підтверджується інформацією Басейнового управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну від №18/569 від 06.06.2023 про надання інформації про річку Опір. 
При цьому, Басейнове управління водних ресурсів річок Західного Бугу та Сяну у відповіді на запит прокуратури зазначило, що прибережна захисна смуга встановлюється за окремими проектами землеустрою, у межах існуючих населених пунктів з урахуванням містобудівної документації.
Згідно даних електронного інформаційного ресурсу УКРАЇНСЬКА ЕНЦИКЛОПЕДІЯ СУЧАСНОСТІ {https://esu.com.ua/article-76002) - «Опір- річка у Стрийському районі Львівської області, права притока Стрию (басейн Дністра). Довжина - 58 км, площа водозбірного басейну - 843 км", бере початок на сх. схилі г. Великий Явірник, на Пд. Зх. від с. Опорець, впадає у Стрий у межах смт Верхнє Синьовидне.». Річка Опір згідно класифікації Водного Кодексу України належить до малих річок України.
Згідно п. «а» ч.2 ст. 60 ЗК України прибережна захисна смуга встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів. 
Також, відповідно до вимог ст. 88 ВК України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів.
Так, згідно з приписами ст.ст. 1, 88, 89 ВК України, ст.ст. 60, 61 ЗК України прибережна захисна смуга є частиною водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.
З метою збереження та дотримання особливого режиму використання земель водного фонду відповідно ст. 61 ЗК України заборонено розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво.
З огляду на наведене, спірна земельна ділянка не могла бути отримана у власність ОСОБА_1 , а отже при набутті нею права власності було порушено імперативну норму законодавства, що свідчить про недобросовісність набувача. 
У своїй практиці при вирішення питання щодо добросовісності набувача Верховний Суд неодноразово виходив з усталених критеріїв, що мають однакову дію для всіх осіб. Одним з таких критеріїв є можливість ознайомитися з імперативними вимогами законодавства. 
Як визначила Велика Палата Верховного Суду у справі «Садиби Терещенків», «...немає жодних підстав вважати, що перед тим, як вчиняти правочини, спрямовані на придбання садиби ОСОБА_4 , у відповідача-1 були перешкоди ознайомитися із зазначеними вище вимогами законодавства та зробити висновки щодо режиму цього об`єкта та неможливості набуття на нього права приватної власності». (п. 265 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21). 
Враховуючи встановлені судом обставини, подані докази, заяву прокурора про зміну предмета позову та визнання відповідачем позову, суд доходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у редакції, визначеній прокурором після зміни предмета позову. 
Щодо заяви про повернення переплаченої суми судового збору суд зазначає таке.
У ході розгляду справи прокурором було подано заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої первісні позовні вимоги про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акта на земельну ділянку та повернення земельної ділянки у комунальну власність було змінено на вимогу про витребування земельної ділянки з незаконного володіння у власність держави.
У зв`язку з поданням заяви про зміну предмета позову суд повернувся до стадії підготовчого провадження та вирішив питання щодо прийняття заяви прокурора і подальшого розгляду справи з урахуванням змінених позовних вимог.
Разом із тим сама по собі зміна предмета позову та повернення суду до стадії підготовчого провадження не є передбаченими законом підставами для повернення сплаченого судового збору.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду за клопотанням особи, яка його сплатила, лише у випадках, прямо визначених законом, зокрема у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, повернення заяви або скарги, відмови у відкритті провадження у справі, залишення заяви чи скарги без розгляду у передбачених законом випадках, а також закриття (припинення) провадження у справі, крім випадків, визначених законом.
Зі змісту поданої прокурором заяви вбачається, що ним не було здійснено зменшення розміру позовних вимог, а фактично змінено предмет позову шляхом обрання іншого способу захисту порушеного права.
Первісні вимоги були спрямовані на усунення наслідків незаконного, на думку позивача, вибуття земельної ділянки з відповідної форми власності шляхом оскарження рішення органу місцевого самоврядування, скасування правовстановлюючого документа та повернення земельної ділянки у комунальну власність.
Натомість після зміни предмета позову позивач просить застосувати інший речово-правовий спосіб захисту, а саме витребувати земельну ділянку з чужого незаконного володіння у власність держави.
Таким чином, зміна предмета позову в даному випадку не свідчить про зменшення розміру позовних вимог у розумінні п.1 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та не є самостійною законною підставою для повернення судового збору.
При цьому, повернення суду до стадії підготовчого провадження було зумовлене необхідністю забезпечення належного процесуального розгляду заяви про зміну предмета позову та не впливає на факт сплати судового збору і не створює передбачених законом підстав для його повернення.
Суд також враховує, що Законом України «Про судовий збір» установлено вичерпний перелік випадків, за наявності яких сплачена сума судового збору підлягає поверненню. Розширеному тлумаченню зазначені підстави не підлягають.
Оскільки у даному випадку зміна предмета позову не є зменшенням розміру позовних вимог, а судом не встановлено факту сплати судового збору у більшому розмірі, ніж установлено законом, інших передбачених ст. 7 Закону України «Про судовий збір» підстав для повернення судового збору також не встановлено.
За таких обставин суд доходить висновку про відсутність правових підстав для повернення судового збору, а тому у задоволенні заяви про його повернення слід відмовити.
У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати у справі, які складаються із сплаченої суми судового збору у розмірі 3328 грн.
Керуючись ст.ст. 4-5, 12-13, 81, 89, 95, 141, 258-259, 264-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов - задовольнити.
Витребувати у власність Славської селищної територіальної громади в особі Славської селищної ради Стрийського району Львівської області з незаконного володіння ОСОБА_1 земельну ділянку за кадастровим номером 4624587800:01:008:0004, площею 0,0584 га, яка перебуває у межах земель прибережної захисної смуги річки Опір – правої притоки річки Стрий (басейн Дністра), в межах поворотних точок з наступними координатами: Точка 1: 5413307,040 1298674,840; Точка 2: 5413351,870 1298689,300; Точка 3: 5413351,270 1298692,350; Точка 4: 5413352,560 1298692,640; Точка 5: 5413351,480 1298699,110; Точка 6: 5413350,620 1298702,580; Точка 7: 5413304,290 1298685,670; Точка 8: 5413306,660 1298677,940; Точка 1: 5413307,040 1298674,840.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Стрийської окружної прокуратури Львівської області 3328 (три тисячі триста двадцять вісім) грн. сплаченого судового збору. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду.
Учасники справи:
Позивач: Перший заступник керівника Стрийської окружної прокуратури у Львівській області, місце знаходження: вул. Шевченка, 89, м. Стрий, Львівської області.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя Ю.Є. ЯСІНСЬКИЙ