14.07.26
22-ц/812/1518/26
Провадження № 22-ц/812/1518/26
ПОСТАНОВА
Іменем України
14 липня 2026 року м. Миколаїв
справа № 757/60575/25-ц
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Серебрякової Т.В., Тищук Н.О.,
переглянувши у спрощеному провадженні без виклику сторін цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва, постановлену 26 травня 2026 року під головуванням судді Саламатіна О.В., повне судове рішення складено цього ж дня,
У С Т А Н О В И В:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Держави Україна в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Позивач зазначав, що 14 серпня 2025 року він звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою щодо надання довідки про розмір його грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, станом на 01 січня 2025 року із зазначенням відомостей про розміри посадового окладу, окладу за військовим званням, з включенням процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії. Однак листом від 21 серпня 2025 року № 9/1/12624 начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовив йому у наданні довідки, повідомивши що згідно картотеки пенсіонерів Міністерства оборони України він не знаходиться на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 як отримувач пенсії по вислузі років за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», особова пенсійна справа відсутня.
ОСОБА_1 вважає, що начальник  ІНФОРМАЦІЯ_1  діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України і таким діями порушено його (позивача) право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, в результаті чого йому було завдано моральної шкоди у розмірі 2 500 000 грн., яку він просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету.
04 травня 2026 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог в якій вказав, що постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі №400/9724/25 було визнано протиправною бездіяльність  ІНФОРМАЦІЯ_1  щодо розгляду його заяви від 14 серпня 2025 року про оформлення документів для призначення пенсії за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та зобов`язано  ІНФОРМАЦІЯ_3  повторно розглянути його заяву від 14 серпня 2025 року, з урахуванням висновків суду.
Як вказав ОСОБА_1 , в результаті вищезазначеної неправомірної бездіяльності йому було завдано майнової шкоди у розмірі неотриманої ним пенсії у збільшеному розмірі за період з 01 жовтня 2025 року по 30 квітня 2026 року включно, що становить 128 041 грн 69 коп. а також моральної шкоди у розмірі 2 500 000 грн.
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету 128 041 грн 69 коп. майнової шкоди та 2 500 000 грн. моральної шкоди, завдану начальником  ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з відмовою надати довідку про розмір його грошового забезпечення, що враховується для перерахунку пенсій, станом на 01 січня 2025 року .
Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2026 року заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог повернуто позивачу. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Повертаючи позивачу заяву про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ч. 3 ст. 49 ЦПК України, позивачем одночасно змінено предмет і підстави частини позову.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати вказану ухвалу суду. Апелянт зазначає, що в заяві про збільшення позовних вимог він не змінював ні предмет позовних вимог, ні його підстави, а тому повернення його позовної заяви є порушенням передбачених п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України прав і права на справедливий судовий захист, передбаченого ч. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішенні Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі « Михалкова та інші проти України», від 07 лютого 2017 року у справі «Лашманкін та інші проти Росії», рішенні Конституційного Суду України від 17 червня 2019 року № 4-р (ІІ)/2020 у справі № 3-180/2018 (1644/18), рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003. 
За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в п. 6 ч. 1 ст.353 цього Кодексу, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Повертаючи заяву позивачу про збільшення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ч. 3 ст. 49 ЦПК України, позивачем одночасно змінено предмет і підстави частини позову, оскільки в первісній позовній заяві  ОСОБА_1  просив стягнути з Державної казначейської служби України 2 500 000 грн моральної шкоди, підставою чого вказував порушення його прав незаконною відмовою у видачі довідки про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2025 року, натомість в заяві від 07.05.2026 року про збільшення розміру позовних вимог позивач просить додатково стягнути з відповідача ще 128 041,69 грн майнової шкоди, обґрунтовуючи ці вимоги тим, що внаслідок вищевказаних неправомірних дій відповідача він недоотримав вказану суму пенсії, що свідчить про визначення позивачем нових підстав позовних вимог.
Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).
У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору (частина шоста статті 175 ЦПК України).
Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів - предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18).
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає в позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У статті 49 ЦПК України унормовані процесуальні права та обов`язки сторін.
Так, відповідно до частин другої та третьої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом.
До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.
У разі надходження до суду передбаченою частиною другої, третьої статті 49 ЦПК України заяви суд, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.
Оскільки предмет позову кореспондує зі способами захисту права, які визначені, зокрема, статтею 16 ЦК України, то зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, що може полягати в обранні позивачем іншого, на відміну від первісно обраного, способу захисту порушеного права в межах спірних правовідносин, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки в разі одночасної зміни предмета та підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.
Заяву про зміну предмета або підстав позову можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно на її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави) і норми права (юридичні підстави), які позивач первісно не визначив підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.
Вказані висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, позивач, скориставшись своїм правом, передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання звернувся з заявою про збільшення розміру позовних вимог, доповнивши вимогою про стягнення матеріальної шкоди. При цьому підстави позову залишились незмінними, оскільки позов ґрунтується на одних і тих самих обставинах, а саме протиправній відмові відповідача у видачі довідки про розмір грошового забезпечення, що призвело до порушення права позивача на належний перерахунок пенсії. У заяві від 04 травня 2026 року ОСОБА_1 не змінював раніше заявлені вимоги іншими, не змінив фактичну основу спору та не сформував нового позову. Позивач залишив первісні вимоги про стягнення моральної школи незмінними та доповнив їх вимогою про стягнення матеріальної шкоди, збільшивши розмір заявлених вимог.
Отже у заяві ОСОБА_1 від 04 травня 2026 року йдеться не про одночасну зміну предмета і підстав позову, а про доповнення позовних вимог іншим способом захисту в межах тих самих спірних правовідносин. Така процесуальна дія відповідає статті 49 ЦПК України та не свідчить про пред`явлення нового позову. 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, а тому оскаржувана ухвала суду в частині повернення такої заяви підлягає скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у справі у передбаченому законом порядку відповідно до приписів статті 379 ЦПК України. 
Відповідно до статті 353 ЦПК України ухвала суду в частині закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду не підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду, а тому в цій частині оскаржувана ухвала підлягає залишенню без змін.
Оскільки ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив повністю скасувати ухвалу від 26 травня 2026 року, то скарга підлягає частковому задоволенню.
Керуючись статтями 374, 379, 382 ЦПК України, суд 
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 26 травня 2026 року в частині повернення заяви про збільшення позовних вимог скасувати, а матеріали заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог направити до того ж суду для продовження розгляду.
В іншій частині ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий   В.В. Коломієць

Судді   Т.В. Серебрякова

Н.О. Тищук

Повна постанова складена 14 липня 2026 року.