Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/3112/24 
номер провадження 2/695/154/26

16 липня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі: 
головуючого – судді Середи Л.В.,
за участю:
секретаря с/з – Оніщенко Н.В.,
представника позивача – адвоката Гарбазей Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Зорівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування, 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до Зорівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Свої вимоги позивач мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої, серед іншого, входив житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_2 склала заповіт від 26.05.1995 року, зареєстрований в реєстрі за № 37, посвідчений секретарем виконкому Зорівської сільської ради народних депутатів, відповідно до якого все своє майно, в тому числі належний їй на праві особистої власності вищевказаний житловий будинок з надвірними спорудами, заповіла своєму синові — ОСОБА_3 .
Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , її син ОСОБА_3 у встановлений законом строк звернувся до Золотоніської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого 22.07.2000 року було заведено спадкову справу № 593.
У період з 2000 по 2005 роки державним нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. спадкоємцю ОСОБА_3 було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на інше спадкове майно померлої (земельні частки (паї), грошові вклади, майновий пай у СТОВ «Нива»). Однак, свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 видано не було у зв`язку з відсутністю у спадкодавця первинних правовстановлюючих документів на це майно.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер спадкоємець ОСОБА_3 , який за життя фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_2 , проте не оформив у встановленому законом порядку право власності на зазначений вище житловий будинок.
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. за заявою доньки померлого — ОСОБА_1 (позивача у справі) було заведено спадкову справу № 38/2023. Інший спадкоємець першої черги за законом — дружина померлого ОСОБА_4 , у встановлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини на користь позивача заявою від 24.04.2023 року (реєстровий № 99). Таким чином, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 є його донька ОСОБА_1 .
Позивачу ОСОБА_1 нотаріусом було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на інше спадкове майно померлого батька (частку в квартирі у м. Черкаси та земельну ділянку). Водночас, постановою приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І.Ю. № 558/02-31 від 13.08.2024 року Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з тим, що право власності на вказане домоволодіння за спадкодавцем не зареєстроване та відсутні правовстановлюючі документи на майно.
Згідно з випискою з погосподарської книги за 1996–2000 роки № 136/14-14 від 25.06.2024 року, виданою відділом ЦНАП виконавчого комітету Зорівської сільської ради, спірне домоволодіння з 1961 по 1999 роки рахувалося за первинним спадкодавцем — ОСОБА_2 , яка була зазначена головою двору (домогосподарства).
Рішенням виконавчого комітету Зорівської сільської ради народних депутатів № 22 від 29.06.1992 року ОСОБА_2 було надано в користування земельну ділянку площею 0,64 га для обслуговування вказаного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, у 1992 році Черкаським обласним БТІ на ім`я ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на зазначений житловий будинок з надвірними спорудами, в якому рік побудови об`єкта визначено як 1963 рік.
З огляду на те, що спірний житловий будинок зведений у 1963 році, тобто до 05 серпня 1992 року (введення в дію Постанови КМУ № 449 щодо порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів), реєстрація права власності на нього здійснювалася шляхом внесення записів до погосподарських книг сільської ради, що було належною та єдиною формою фіксації права власності на час його побудови.
Враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_3 за життя набув право на спадкове майно після померлої матері ОСОБА_2 , оскільки фактично прийняв спадщину, проте не завершив процедуру реєстрації права власності на житловий будинок, це право в порядку статті 1218 ЦК України увійшло до складу спадщини після його смерті. Позивач ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець, що прийняв спадщину, через відсутність первинної державної реєстрації права власності за спадкодавцями позбавлена можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, у зв`язку з чим звернулася до суду з даним позовом за визнанням права власності на спірне майно в судовому порядку.
У судовому засіданні (07.07.2026) представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та наполягав на його задоволенні з підстав, які містяться у позовній заяві.
Представник відповідача – Зорівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області в судове засідання не з`явився, направивши до суду заяву, в якій просив суд справу розглянути без участі представника сільської ради.
З огляду на кількість обставин, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, суд ухвалює рішення у відповідності до положень ч. 6 ст. 259 ЦПК України.
Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до повного задоволення.
При цьому суд виходить з наступних підстав.
Відповідно до ст.. 15 та ст.. 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання.
Згідно вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.
Судом встановлено, що первісний власник майна — ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , була матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії ЯВ від 10.03.1952.
За життя, а саме 26 травня 1995 року, ОСОБА_2 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Зорівської сільської ради народних депутатів Гладкою К.О. та зареєстрований в реєстрі за № 37. Відповідно до змісту вказаного заповіту, все своє майно вона заповіла своєму синові — ОСОБА_3 .
Після смерті спадкодавця ОСОБА_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_6 , що стверджується свідоцтвом про смерть від 15.01.1996, серії НОМЕР_1 відкрилася спадщина на належне їй майно.
ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, у встановлений законом строк звернувся до Золотоніської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. На підставі вказаної заяви нотаріусом Золотоніської районної державної нотаріальної контори Гавриленко Н.П. 22 липня 2000 року було заведено спадкову справу № 593/2000 після померлої ОСОБА_2 .
У межах зазначеної спадкової справи ОСОБА_3 було видано ряд свідоцтв про право на спадщину за заповітом на окремі об`єкти спадкового майна, зокрема:
?22.07.2000 року — свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) розміром 3,16 в умовних кадастрових гектарах;
?22.07.2000 року — свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) розміром 3,16 в умовних кадастрових гектарах;
?22.12.2001 року — свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади у Зорівському відділенні Ощадбанку № 3275/021 за реєстровим № 5080;
?06.08.2005 року — свідоцтво про право на спадщину за законом на майновий пай у майні СТОВ «Нива» с. Зорівка, розміром 5 290 грн.
Зазначені обставини стверджуються копією спадкової справи №593/2000, яка заведена після смерті ОСОБА_2 та надана суду Черкаським обласним державним нотаріальним архівом.
Із вказаної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_2 був єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своєї матері.
Водночас, за життя ОСОБА_3 нотаріусом не було видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Суд констатує, що ОСОБА_3 , прийнявши у встановленому законом порядку спадщину після померлої матері ОСОБА_2 та оформивши спадкові права на частину майна, фактично став власником і вищевказаного житлового будинку з надвірними спорудами з моменту відкриття спадщини ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ).
Відповідно до ч. 2 ст. 548 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), яка діяла на час відкриття спадщини після померлої ОСОБА_2 , прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. 
При цьому за положеннями цивільного законодавства, отримання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину є його правом, а не обов`язком, і відсутність такого свідоцтва чи державної реєстрації права власності на майно за спадкодавцем не позбавляє спадкоємця права на спадкове майно, якщо спадщину було прийнято у встановленому законом порядку.
Вказаний принцип безперервності володіння майном кореспондується також із положеннями ч. 5 ст. 1268 чинного Цивільного кодексу України, згідно з якою спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу її прийняття.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на все належне йому майно, в тому числі й на право власності на зазначений житловий будинок з надвірними спорудами, яке увійшло до складу спадщини відповідно до вимог статті 1218 Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що позивач є дочкою спадкодавця, що стверджується копією свідоцтва про народження (серії НОМЕР_2 від 01.10.1977), та Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища за №00016172648, відповідно до якого ОСОБА_5 змінила своє прізвище з ОСОБА_6 на ОСОБА_7 в наслідок укладення шлюбу ( свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 28.04.2004). 
Таким чином позивач є дочкою спадкодавця, а отже віднесена законом до першої черги спадкування.
Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на його майно, а оскільки за свого життя останній заповіту не склав то спадкування здійснюється у порядку визначеному законом.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Із наданої суду копії спадкової справи №38/202, яка заведена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. №38/2023 вбачається, що після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняла та звернулася до нотаріального органу із заявою про прийняття спадщини після смерті батька. При цьому інший спадкоємець, дружина померлого, ОСОБА_4 у встановлений законом строк відмовилася від прийняття спадщини після померлого чоловіка ОСОБА_3 на користь його доньки ОСОБА_1 , що підтверджується заявою від 24.04.2023 року, за реєстровим № 99.
Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після померлого ОСОБА_3 .
На підтвердження статусу спадкоємця та факту належного прийняття спадщини, позивачу приватним нотаріусом було видано ряд свідоцтв про право на спадщину за законом на інше спадкове майно померлого батька, а саме:
11.07.2023 року — свідоцтво про право на спадщину за законом на 13/50 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 (реєстровий № 3599);
11.07.2023 року — свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0189 га (кадастровий номер 7110136400:02:007:0053) у м. Черкаси (реєстровий № 3600);
11.07.2023 року — свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 6,0800 га (кадастровий номер 7121584000:04:001:0521) у с. Зорівка Золотоніського району (реєстровий № 3601);
11.07.2023 року - свідоцтво про право на спадщину за законом на автомобіль марки Ravon, модель R4, реєстраційний номер НОМЕР_4 (реєстровий №3602).
З матеріалів справи вбачається, що позивач мала намір оформити усі спадкові права після смерті свого батька, однак постановою приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І.Ю. № 558/02-31 від 13 серпня 2024 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними спорудами у АДРЕСА_1 , через відсутність правовстановлюючих документів на майно та незареєстрованість права власності на домоволодіння за спадкодавцем.
Оцінюючи встановлені обставини, суд зазначає, що за приписами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини згідно зі статтею 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Оскільки батько Позивача — ОСОБА_3 — за життя прийняв спадщину після померлої матері ОСОБА_2 та фактично володів спірним будинком, право на це майно увійшло до складу спадщини після його смерті. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України, прийнявши спадщину, позивач ОСОБА_1 набула право власності на спадкове майно з часу відкриття спадщини.
Оцінюючи правовий статус спірного нерухомого майна, а саме житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, Золотоніським відділком КП «ЧООБТІ» у 1992 році був виготовлений технічний паспорт для ОСОБА_8 на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .
Згідно довідки КП «ЧООБТІ» від 07.02.2024 за №94 причини виготовлення вказаного паспорту невідомі.
Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «ЧООБТІ» 10.05.2023, вказаний житловий будинок був побудований у 1963 році.
Згідно з виписок з погосподарських книг по домоволодінню по АДРЕСА_1 за 1961-1963 ( книга №5, рах. № НОМЕР_5 ), 1964-1966 (книга № НОМЕР_6 , рах. № НОМЕР_7 ), 1967-1969 (книга №5, рах. № НОМЕР_8 ), за 1971-1793 9книга №4, рах №365), за 1974-1976 ( книга №4, рах. № НОМЕР_9 ), за 1977-1979 (книга № НОМЕР_10 , рах. № НОМЕР_11 ), за 1980-1982 (книга ;3, рах. № НОМЕР_12 ), за 1983-1985 (книга № НОМЕР_10 , рах. № НОМЕР_13 ), за 1986-1990 (книга № НОМЕР_10 , рах. № НОМЕР_14 ), за 1991-1995 (книга № НОМЕР_10 , рах. № НОМЕР_15 ) за 1996-2000 (книга №4, рах. № НОМЕР_15 ), починаючи з 1961 року і до моменту своєї смерті у 1999 році, головою вказаного домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 значилася первинний спадкодавець — ОСОБА_2 .
Додатковим підтвердженням легітимності будівництва є рішення виконавчого комітету Зорівської сільської ради народних депутатів № 22 від 29.06.1992 року, яким спадкодавцю ОСОБА_2 було надано в користування земельну ділянку площею 0,64 га саме під вказаним домоволодінням. 
Надання уповноваженим органом влади земельної ділянки для обслуговування житлового будинку свідчить про повне визнання державою законності перебування даного об`єкта нерухомості на цій території.
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Вказаний конституційний принцип кореспондується з положеннями частин першої та другої статті 5 Цивільного кодексу України, згідно з якими акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
Зазначені норми означають, що право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03 серпня 2004 року) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього за цим Законом. Державна реєстрація є лише офіційним визнанням державою вже наявного права, а не підставою для його виникнення. 
З матеріалів справи встановлено, що спірний житловий будинок побудований у 1963 році, що стверджується даними технічного паспорту, виготовленому КП «ЧООБТІ».
Правовідносини щодо будівництва та реєстрації садибних житлових будинків у цей період регулювалися нормами Цивільного кодексу УРСР 1963 року та відповідними підзаконними актами. Зокрема, статтею 100 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) було визначено, що громадяни можуть мати у власності житловий будинок, при цьому норми кодексу не передбачали обов`язкової державної реєстрації такого нерухомого майна.
До 05 серпня 1992 року закон взагалі не передбачав процедури введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше були встановлені постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (яка наразі втратила чинність). З огляду на це, індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські будівлі і споруди, збудовані в період до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію, а фактично єдиним документом, що засвідчує факт існування такого об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації, що узгоджується з позицією Міністерства юстиції України, викладеною у листі від 23 лютого 2016 року № 8.4-35//18/1, та аналогічною правовою позицією Верховного Суду у постанові від 15 жовтня 2020 року у справі № 623/214/17.
Державна реєстрація права власності на житлові будинки у сільській місцевості на час їх побудови регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56), а згодом — Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5. Пункт 4 Інструкції від 31.01.1966 року передбачав обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь лише у межах міст і селищ міського типу. Водночас пункт 20 цієї ж Інструкції, як і Тимчасове положення від 07.02.2002 року, прямо передбачали реєстрацію будівель і споруд на підставі записів у погосподарських книгах.
Таким чином, записи у погосподарських книгах сільських рад у радянський період офіційно визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної (особистої) власності громадян на житлові будинки в сільській місцевості. Ця позиція підтверджується також приписами Постанови Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 «Про Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах». Зазначений висновок узгоджується і з роз`ясненнями, викладеними у п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», відповідно до якого погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) з 1979 року (існували і раніше), де при визначенні року побудування зазначається рік введення будинку в експлуатацію.
Крім того, на виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у період 1985–1988 років сільськими та селищними Радами народних депутатів ухвалювались рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у БТІ саме за даними погосподарських книг сільських рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення відповідних записів у погосподарські книги, більшість сільських жителів своє право власності в БТІ фактично не зареєстрували через відсутність такої потреби на той час та територіальну віддаленість установ БТІ.
Суд наголошує, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами. У цій справі належність будинку ОСОБА_2 повністю підтверджується випискою з погосподарської книги за 1996–2000 роки № 136/14-14 від 25.06.2024 року, згідно з якою вона значилася головою домогосподарства, технічним паспортом, виготовленим ЧООБТІ у 1992 році на її ім`я, а також рішенням виконавчого комітету Зорівської сільської ради народних депутатів № 22 від 29.06.1992 року, яким спадкодавцю надано земельну ділянку площею 0,64 га для обслуговування цього домоволодіння.
Зазначені обставини повністю узгоджуються з чинним законодавством України. Так, відповідно до статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав — це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав. Згідно з частинами другою, третьою та четвертою статті 3 цього ж Закону, речові права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 03 серпня 2004 року), визнаються дійсними за умови, якщо на момент їх виникнення діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Спеціальний порядок реєстрації таких прав закріплений у статті 31 вказаного Закону, де визначено, що для державної реєстрації прав власності на індивідуальні житлові будинки, закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року в сільській місцевості, де здійснювався погосподарський облік, достатнім є подання виписки з погосподарської книги та документа, що посвідчує право на земельну ділянку (в тому числі рішення відповідної ради про надання земельної ділянки в користування). При цьому проведення технічної інвентаризації для таких об`єктів за законом є необов`язковим.
Таким чином, судом встановлено, що чинне на час будівництва спірного житлового будинку законодавство не пов`язувало виникнення права власності з його обов`язковою державною реєстрацією в БТІ, а записи в погосподарських книгах сільської ради є належним, достатнім та законним підтвердженням права особистої власності первинного спадкодавця ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
Оскільки на теперішній час цивільна правоздатність ОСОБА_2 припинилася у зв`язку з її смертю (стаття 25 ЦК України), а її син ОСОБА_3 , фактично прийнявши спадщину, помер, не встигнувши належним чином оформити свої спадкові права, позивач у справі ОСОБА_1 , як єдиний спадкоємець першої черги, що прийняла спадщину після смерті батька, позбавлена можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку через відсутність первинних документів.
Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Позивачем суду надано вичерпні, належні, допустимі та взаємопов`язані докази, які повністю підтверджують законність набуття права власності спадкодавцями на спірне майно.
За таких обставин, єдиним ефективним способом захисту та реалізації гарантованих законом спадкових прав позивача є ухвалення судового рішення про визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.
На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 346, 1268 ЦК України та ст. 76, 264, 265 ЦПК України, –
ВИРІШИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Зорівської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права власності в порядку спадкування – задовольнити повністю.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_16 право власності на будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення в порядку визначеному ст. 354-356 ЦПК України.

Суддя:        Середа Л.В.