ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2026 року 
м. Київ
справа № 640/28080/21
адміністративне провадження № К/990/26234/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
Головуючої судді: Желтобрюх І.Л.,
суддів: Білоуса О.В., Шишова О.О.,
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІГІС 2003" на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року (суддя: Біленський О.О.) та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2026 року (судді: Єгорова Н.М., Сорочко Є.О., Чаку Є.В.) у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІГІС 2003" до Київської митниці про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -
в с т а н о в и в :
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІГІС 2003" (далі - ТОВ "ІГІС 2003", позивач) звернулось до суду з позовом до Київської митниці Держмитслужби (далі - Митниця, відповідач), в якому просило суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 09.09.2021 №0000029/7.8-19-01 та №0000030/7.8-19-01.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2026 року, у задоволенні позову було відмовлено.
Не погодившись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій позивач подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати прийняті судами рішення й ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень допустили неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Так, скаржник наголошує, що суди не надали належної правової оцінки змісту відповіді уповноваженого органу Республіки Фінляндія, якою за результатами проведеної верифікації було прямо та однозначно підтверджено, що спірні товари відповідають вимогам преференційних правил походження з Європейського Союзу відповідно до Пан-євро-середземноморської Угоди та можуть вважатися фінськими преференційними товарами. Скаржник підкреслює, що після отримання результатів верифікації, які підтверджують походження товару, митний орган не наділений дискреційними повноваженнями на власний розсуд проводити додаткові перевірки або ігнорувати висновок країни експорту, посилаючись на формальні невідповідності документів, які не спростовують суть самого походження. На переконання Товариства, висновок іноземного органу про відсутність у експортера («Lihel Оу») статусу уповноваженого на момент складання первинних декларацій-інвойсів має суто формальний характер і не може нівелювати підтверджений факт преференційного походження самого товару, що є визначальним для надання тарифної пільги.
Окрім цього, скаржник вказує на ігнорування судами факту надання митному органу оригіналів сертифікатів з перевезення товару форми EUR.1, виданих компетентним органом країни експорту пізніше (з відміткою «ISSUED RETROSPECTIVELY») з метою усунення будь-яких сумнівів щодо походження продукції. 
Підставами касаційного оскарження позивач визначив неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права у випадках, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Обґрунтовуючи підставу, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає, що під час розгляду цієї справи суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 01 березня 2021 року у справі № 240/7093/19 та від 11 квітня 2022 року у справі № 260/2805/20. У зазначених рішеннях касаційний суд наголосив, що міжнародними договорами передбачено чіткий алгоритм дій митного органу у разі отримання результатів верифікації, який не наділяє митницю повноваженнями діяти на власний розсуд або проводити додаткові перевірки, якщо компетентний орган країни експорту вже надав відповідь щодо походження товару. 
На обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм частини першої статті 45 Митного кодексу України (далі - МК України) та пунктів 31, 32(1) та 32(5) Доповнення І до Регіональної конвенції у системному зв`язку з положеннями Угоди про асоціацію, у контексті чого скаржник наголошує на необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо правових наслідків ситуації, коли за результатами верифікації компетентний орган іноземної держави підтверджує преференційне походження товару, проте одночасно зазначає про відсутність у експортера статусу уповноваженого на момент складання декларації-інвойсу.
У відзиві на касаційну скаргу відповідач заперечує проти доводів скаржника та вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними, обґрунтованими та такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Митний орган наголошує, що підставою для проведення документальної перевірки та подальшого винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень слугували офіційні повідомлення уповноваженого органу Республіки Фінляндія (листи від 07.09.2020 № Н280/03.06.05.02/2020 та від 27.01.2021), якими було констатовано відсутність у іноземної компанії-відправника («Lihel Оу») статусу уповноваженого (затвердженого) експортера на момент складання декларацій про походження. Щодо надання позивачем сертифікатів з перевезення товару форми EUR.1, виданих пізніше (з відміткою «ISSUED RETROSPECTIVELY»), митниця зазначає, що ці документи не спростовують факту отримання тарифної преференції на підставі недостовірних відомостей, заявлених під час первинного митного оформлення.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ТОВ "ІГІС 2003" з 23 грудня 2009 року зареєстровано як юридична особа (основний вид діяльності - неспеціалізована оптова торгівля продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами). 
Товариство перебуває на податковому обліку у Головному управління ДПС у м. Києві (Оболонський р-н м. Києва), зареєстровано платником ПДВ з 11 лютого 2010 року та з 26 січня 2011 року взято на облік як суб`єкт зовнішньоекономічної діяльності (облікова картка №100/2012/0004068, обліковий номер UA10036872320).
На підставі наказу Київської митниці Держмитслужби від 20 травня 2021 року № 142 було проведено документальну невиїзну перевірку ТОВ "ІГІС 2003" щодо дотримання вимог законодавства України з питань митної справи в частині своєчасності, достовірності та повноти нарахування і сплати митних платежів, а також обґрунтованості надання тарифних преференцій за митними деклараціями. За результатами перевірки складено акт від 09 червня 2021 року №24/21/7.8-19-01/36872320, яким констатовано порушення позивачем:
- вимог ч. 1 ст. 16 Протоколу І "Щодо визначення концепції "походження товарів" і методів адміністрування співробітництва" до Угоди про асоціацію між Україною та ЄС, ч. 1 ст. 15 Доповнення І "Щодо визначення поняття "походження товарів" і методів адміністрування співробітництва" до Регіональної конвенції, ч. 1 ст. 257 МК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита на загальну суму 920450,90 грн;
- вимог п. 190.1 ст. 190 ПК України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість на загальну суму 184090,19 грн.
Не погодившись із висновками акта перевірки, 14 червня 2021 року ТОВ "ІГІС 2003" подало відповідні заперечення, які, втім, листом Київської митниці від 23 червня 2021 року № 7.8-1/19/11/12634 були залишені без задоволення.
Надалі, 29 червня 2021 року, на підставі висновків акта перевірки відповідачем було прийнято податкові повідомлення-рішення № 0000038/7.8-19-01 та № 0000039/7.8-19-01.
У порядку адміністративного оскарження Державна митна служба України рішенням від 03 вересня 2021 року № 08-1/10-06/13/8332 частково задовольнила скаргу ТОВ "ІГІС 2003", внаслідок чого суму грошового зобов`язання було зменшено та вказано на необхідність прийняття нових податкових повідомлень-рішень щодо митних декларацій від 02 липня 2019 року №UA100110/2019/176831 та від 21 жовтня 2019 року № UA101010/2019/804229.
На виконання зазначеного рішення, 09 вересня 2021 року Київською митницею Держмитслужби було винесено нові (оскаржувані) податкові повідомлення-рішення: № 0000029/7.8-19-01, яким позивачу донараховано ввізне мито у розмірі 183 565,09 грн, та № 0000030/7.8-19-01 про донарахування податку на додану вартість із ввезених на територію України товарів у розмірі 36 713,02 грн. 
Вважаючи оскаржувані податкові повідомлення-рішення протиправними позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив із того, що декларації про походження товару, складені експортером «Lihel Оу» на інвойсах від 20 червня 2019 року № 921640 та від 11 жовтня 2019 року № 92256, були вчинені іноземним контрагентом у несанкціонованому порядку, адже були оформлені раніше дати офіційного набуття експортером статусу уповноваженого (затвердженого) експортера, який компанія «Lihel Оу» отримала лише 14 січня 2020 року (номер авторизації FI/385/2020).
Окрім того, суди попередніх інстанцій зауважили на відсутності у матеріалах справи доказів звернення позивача до митного органу із заявою про внесення змін до графи 44 митних декларацій у частині подання оригіналів сертифікатів з перевезення товару форми EUR.1. На переконання судів, надані Товариством під час перевірки сертифікати форми EUR.1 від 17 липня 2020 року № FI В 017889 та № FI В 017888 не спростовують факту отримання тарифних преференцій за недостовірними відомостями. Суди підкреслили, що ключовим є саме момент оформлення митних декларацій, на який експортер «Lihel Оу» ще не мав права складати декларації про походження як уповноважений суб`єкт, а, відтак, подальша видача ретроспективних документів не може легалізувати первинне порушення правил декларування походження товару.
Перевіряючи в межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених ними фактичних обставин справи, колегія суддів КАС ВС виходить з наступного. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Засади державної митної справи, зокрема, процедури митного контролю та митного оформлення товарів, що переміщуються через митний кордон України, умови та порядок справляння митних платежів, визначаються Митним кодексом України та іншими законами України.
Частиною першою статті 1 МК України передбачено, що відносини, пов`язані із справлянням митних платежів, регулюються цим Кодексом, Податковим кодексом України та іншими законами України з питань оподаткування. Якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені цим Кодексом та іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору України.

Частиною першою ст. 257 МК України передбачено, що декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, на які накладено електронний підпис декларанта або уповноваженої ним особи.
Відповідно до ст. 278 МК України датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.
Правові засади надання тарифних преференцій визначені статтями 280, 281 МК України, якими передбачено застосування преференційних ставок ввізного мита до товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори про вільну торгівлю. 
Так, абзацом першим частини п`ятої статті 280 МК України передбачено, що ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України.
Згідно із абзацом другим частини п`ятої статті 280 МК України до товарів, що походять з України або з держав - членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом
Правову основу для застосування тарифних преференцій у даній справі становлять положення Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом у системному зв`язку з нормами Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження.
Так, Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VII було ратифіковано Угоду від 27 червня 2014 року про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони. Цей засадничий міжнародно-правовий акт, серед іншого, запровадив поглиблену та всеохоплюючу зону вільної торгівлі між Україною та Європейським Союзом (далі - Угода про асоціацію).
Водночас, відповідно до Закону України «Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження» від 08 листопада 2017 року № 2187-VIII, Верховна Рада України постановила приєднатися до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (далі - Регіональна конвенція). Вказана Конвенція набрала чинності для України з 01 лютого 2018 року та наразі встановлює уніфіковані положення про походження товарів, що обертаються в межах преференційної торгівлі між її Договірними Сторонами.
На підставі системного аналізу положень міжнародно-правових актів, що становлять нормативне підґрунтя вирішення даного спору, Верховний Суд зазначає наступне.
Приписами статті 26 частини 1 глави 1 розділу IV Угоди про асоціацію встановлено, що положення цієї Глави застосовуються до торгівлі товарами, що походять з територій Сторін. Для цілей цієї Глави термін «походження» означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I «Щодо визначення концепції «походження товарів» і методів адміністративного співробітництва» (далі - Протокол І до цієї Угоди).
Згідно з положеннями статті 27 розділу IV «Торгівля і питання, пов`язані з торгівлею» Угоди про асоціацію, для цілей цієї Глави «мито» включає будь-яке мито або інший платіж, пов`язаний з імпортом або експортом товару, зокрема, будь-який додатковий податок або додатковий платіж, що справляється у зв`язку з таким імпортом або експортом продукції.
Кожна Сторона відповідно до частини першої статті 29 розділу IV «Торгівля і питання, пов`язані з торгівлею» Угоди про асоціацію зменшує або скасовує ввізне мито на товари, що походять з іншої Сторони, відповідно до Графіків, встановлених у Додатку I-A до цієї Угоди. 
Це положення кореспондується із засадничою метою створення зони вільної торгівлі, яка полягає в усуненні бар`єрів для обігу товарів преференційного походження.
За правилами статті 2 розділу ІІ «Визначення концепції «походження товарів» Протоколу І до Угоди про асоціацію, з метою імплементації цієї Угоди такими, що походять з Європейського Союзу, мають вважатися: (a) товари, цілком вироблені в Європейському Союзі у розумінні статті 5 цього Протоколу; (b) товари, отримані в Європейському Союзі з матеріалів, які не були вироблені там цілком, за умови, що такі матеріали пройшли достатню обробку в ЄС відповідно до критеріїв, визначених у статті 6 цього Протоколу. 
Таким чином, статус походження товару є правовою категорією, яка обумовлює можливість застосування до нього пільгового режиму оподаткування в межах асоційованого партнерства між Україною та Європейським Союзом.
Частиною першою статті 16 розділу V «Підтвердження походження» Протоколу 1 до Угоди про асоціацію встановлено, що товари, що походять з Європейського Союзу, і товари, що походять з України, після ввезення до України чи Європейського Союзу відповідно підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів: (a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III до цього Протоколу; або (b) у випадках, вказаних у статті 22(1) цього Протоколу, -декларація, що надалі іменуватиметься «декларацією інвойс», надана експортером до інвойса, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати; текст декларації інвойс, наведений у Додатку IV до цього Протоколу.
Аналогічні положення містить частина 1 статті 15 Доповнення І до Регіональної конвенції, згідно з якою товари, що походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів, що підтверджують походження: сертифікат з перевезення товару EUR.1; сертифікат з перевезення товару EUR-MED; або у визначених випадках - декларація походження (або декларація походження EUR-MED), надана експортером до інвойса чи іншого комерційного документа.
Згідно зі статтею 22 розділу V Протоколу І до Угоди декларація інвойс може бути складена: (a) затвердженим (уповноваженим) експортером у розумінні статті 23 цього Протоколу (незалежно від вартості товару); або (b) експортером будь-якої партії товару, що складається з одного чи декількох місць товарів, сукупна вартість яких не перевищує 6000 євро.
Можливість ретроспективного підтвердження преференційного статусу товарів передбачає стаття 18 Протоколу І до Угоди, яка встановлює, що, незважаючи на загальні правила, сертифікат з перевезення товару EUR.1 може у виняткових випадках бути виданий після експортування товарів, яких він стосується («ISSUED RETROSPECTIVELY»), якщо: (a) він не був виданий під час експортування через помилки чи ненавмисний недогляд або через особливі обставини; або (b) було доведено перед митними органами, що сертифікат був виданий, але не прийнятий під час імпортування з технічних причин.
Аналогічні за змістом приписи містяться у статті 17 Доповнення І до Регіональної конвенції (у відповідній редакції), яка також передбачає, що сертифікат з перевезення товару EUR.1 або EUR-MED може у виняткових випадках бути виданий після експортування товарів, якщо він не був виданий під час експортування через допущення помилок, ненавмисних похибок або особливих обставин. 
При цьому зміст наведених норм міжнародного права свідчить про те, що право на надання тарифних преференцій на підставі ретроспективно виданих документів не обмежується фактом завершення митного оформлення. Більше того, положення Протоколу І до Угоди та Доповнення І до Регіональної конвенції не покладають на декларанта обов`язку додатково підтверджувати перед митними органами країни імпорту наявність «виняткових випадків» чи помилок, що стали підставою для видачі таких сертифікатів, оскільки перевірка цих обставин відноситься до виключної компетенції органу, який видає документ у країні експорту.
Процедура контролю за правильністю визначення походження товарів та алгоритм адміністративного співробітництва митних органів чітко регламентовані нормами національного та міжнародного права. 
Відповідно до частини першої статті 45 МК України у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів чи надання додаткових відомостей.
Зазначена норма кореспондується з положеннями статті 33 Протоколу І до Угоди та статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції, які встановлюють обов`язковий для виконання алгоритм дій: у разі сумнівів митні органи країни імпорту повертають документи (або їхні копії) митним органам країни експорту, вказавши причини запиту. Згідно з пунктом 3 статті 33 Протоколу І, така перевірка здійснюється саме митними органами країни експорту, які мають право вимагати будь-яких доказів та здійснювати будь-які перевірки рахунків експортера, які вони вважатимуть належними.
Відповідно до пункту 5 статті 33 Протоколу І до Угоди (пункту 5 статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції), результати верифікації повинні бути повідомлені митним органам, які надіслали запит, якомога раніше, та повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи товари, що розглядалися, можуть бути визнані такими, що походять з Європейського Союзу (або іншої Договірної Сторони) і відповідають іншим вимогам цих актів.
Приписи пункту 6 статті 33 Протоколу І до Угоди та пункту 6 статті 32 Доповнення І до Регіональної конвенції чітко визначають межі повноважень митного органу щодо відмови у наданні преференцій: таке рішення може бути прийняте лише у разі, якщо відповідь на запит не надійшла протягом десяти місяців з дати його подання, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа чи справжнього походження товарів. 
Отже, за умови, коли компетентний іноземний орган прямо підтвердив преференційне походження товару «поза розумним сумнівом», митний орган України не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд, ігнорувати цей результат або проводити додаткову перевірку документів, наданих декларантом.
Зазначений висновок повністю узгоджується зі сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 01 березня 2021 року у справі № 240/7093/19, від 11 квітня 2022 року у справі № 260/2805/20 та від 11 лютого 2026 року у справі № 380/25552/24. У цих рішеннях касаційний суд наголосив, що міжнародними договорами (зокрема статтею 33 Протоколу І до Угоди про асоціацію та статтею 32 Доповнення І до Регіональної конвенції) передбачено «чіткий алгоритм дій митного органу», який не наділяє національну митницю правом на власну дискрецію чи проведення будь-якої додаткової ревізії після того, як компетентний орган країни експорту вже надав офіційну відповідь щодо походження товару.
Процесуальний механізм реалізації права платника на уточнення відомостей після випуску товарів передбачений статтею 269 МК України. Згідно з частиною другою цієї статті, внесення змін до митної декларації, прийнятої митним органом, допускається протягом трьох років з дня завершення митного оформлення товарів. Це право декларанта кореспондується з можливістю надання додаткових документів для підтвердження країни походження товару вже після завершення митних процедур. 
Таким чином, надання таких сертифікатів у межах строку, встановленого статтею 269 МК України, є законним способом усунення формальних недоліків первинного декларування та підтвердження права на тарифну преференцію.
Як встановлено судами попередніх інстанцій, з метою підтвердження преференційного походження товарів та застосування відповідного режиму оподаткування ввізним митом (код пільги « 410»), позивачем під час митного оформлення було надано декларації-інвойси від 20 червня 2019 року № 921640 та від 11 жовтня 2019 року № 922565. Фактурна вартість зазначених партій товару перевищувала 6000 євро, а самі документи містили текст декларації про походження, складеної від імені експортера «Lihel Оу» (Фінляндія) із зазначенням номера авторизації уповноваженого експортера FI0689418-0.
Для перевірки достовірності та правильності відомостей, викладених у зазначених деклараціях, Київською митницею на підставі статті 45 МКУ було направлено запит від 15 листопада 2019 року № 4489/8/26-70-19-03 до уповноваженого органу Республіки Фінляндія.
За результатами розгляду вказаного запиту уповноважений орган Республіки Фінляндія листом від 07 вересня 2020 року № Н280/03.06.05.02/2020 проінформував Держмитслужбу про те, що на момент складання спірних декларацій-інвойсів компанія «Lihel Оу» ще не мала статусу уповноваженого (затвердженого) експортера. У зв`язку з цим іноземна сторона зазначила, що декларації від 20 червня 2019 року № 921640 та від 11 жовтня 2019 року № 922565 не можуть бути прийняті як формальне підтвердження походження товарів. Водночас, у цьому ж листі компетентний орган Фінляндії зазначив, що за результатами проведеної перевірки товари відповідають вимогам преференційних правил походження Європейського Союзу згідно з Пан-євро-середземноморською угодою, а, відтак, їх слід вважати фінськими преференційними товарами.
Крім того, додатковим листом від 27 січня 2021 року уповноважений орган Республіки Фінляндія уточнив, що компанія «Lihel Оу» офіційно набула статусу уповноваженого (затвердженого) експортера лише 14 січня 2020 року з присвоєнням номера митного дозволу FI/385/2020.
Встановивши зазначені обставини, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про обґрунтованість відмови митного органу у наданні тарифної преференції, оскільки на момент оформлення митних декларацій експортер діяв у несанкціонованому порядку, що, на переконання судів, є самостійною та достатньою підставою для визнання відомостей про походження товару недостовірними та, як наслідок, відмови у задоволенні позову.
Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам судів попередніх інстанцій у контексті доводів касаційної скарги, Верховний Суд виходить із того, що ключовим завданням адміністративного судочинства є повне та всебічне з`ясування обставин, які мають значення для об`єктивного вирішення спору. Водночас матеріали справи свідчать, що при ухваленні оскаржуваних рішень суди першої та апеляційної інстанцій обмежилися лише констатацією формальних порушень процедури декларування, не дослідивши належним чином саму суть підтвердження преференційного походження товарів.
Так, по-перше, поза належною правовою оцінкою судів залишився той засадничий факт, що за результатами проведеної верифікації уповноважений орган Республіки Фінляндія у своєму листі від 07 вересня 2020 року № Н280/03.06.05.02/2020, поряд із зазначенням про відсутність у експортера статусу «уповноваженого» на момент складання декларацій, прямо та недвозначно підтвердив пільгове походження самих товарів. Іноземна митна адміністрація чітко вказала, що спірні товари відповідають вимогам преференційних правил походження Європейського Союзу згідно з Пан-євро-середземноморською угодою і можуть вважатися фінськими преференційними товарами. 
Верховний Суд наголошує на неприпустимості фрагментарного та формалістичного підходу до правової оцінки результатів верифікації. Зміст відповіді компетентного органу держави експорту має досліджуватися судом шляхом комплексного аналізу сукупності підтверджених фактів щодо преференційного статусу товару, у ході якого суд зобов`язаний з`ясувати, чи містить отримана відповідь достатню інформацію для встановлення справжнього походження товарів. 
Як вже було зазначено вище, Верховний Суд неодноразово наголошував, що цей алгоритм адміністративного співробітництва не наділяє національну митницю правом на власну дискрецію чи проведення будь-якої додаткової ревізії після того, як компетентний орган країни експорту вже надав офіційну відповідь щодо преференційного статусу товару.
Проте, суди попередніх інстанцій не перевірили дотримання Київською митницею вказаного алгоритму та не оцінили правомірність ігнорування відповідачем офіційних результатів верифікації, що безпосередньо вплинуло на правильність визначення меж дискреційних повноважень митного органу та об`єктивність вирішення спору.
По-друге, суди попередніх інстанцій не надали належної правової оцінки факту надання позивачем оригіналів сертифікатів з перевезення товару форми EUR.1, виданих компетентним органом країни експорту пізніше (з відміткою «ISSUED RETROSPECTIVELY»).
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ІГІС 2003» надало оригінали цих документів (зокрема №FI В 017889 та № FI В 017888 від 17 липня 2020 року) митному органу під час проведення перевірки. Метою надання вказаних доказів було саме усунення сумнівів щодо правомірності застосування тарифної пільги та підтвердження преференційного статусу товару, що повністю кореспондується з механізмом, передбаченим статтею 18 Протоколу І до Угоди про асоціацію та статтею 17 Доповнення І до Регіональної конвенції.
Проте суди попередніх інстанцій, відмовляючи у визнанні цих документів, обмежилися лише констатацією того, що вони не були подані під час первинного митного оформлення та, як наслідок, дійшли висновку, що такі сертифікати не спростовують факт «недостовірності відомостей» на момент подання митних декларацій.
Своєю чергою Верховний Суд зауважує, що такий підхід фактично нівелює саму сутність та мету інституту ретроспективної видачі сертифікатів EUR.1, який запроваджений міжнародним співтовариством саме для забезпечення реалізації права на пільгу навіть у разі допущення технічних похибок чи помилок експортера. 
Підсумовуючи викладене, колегія суддів Касаційного адміністративного суду доходить висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій є передчасними, оскільки вони ухвалені за умови неповного з`ясування фактичних обставин справи та вибіркового дослідження доказів, що мають визначальне значення для об`єктивного вирішення спору. 
Неповнота дослідження зібраних у справі доказів у їх взаємозв`язку унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які складають суть спірних правовідносин, а саме: чи було преференційне походження товару підтверджено країною експорту «поза розумним сумнівом» і чи дотримався відповідач у зв`язку з цим встановленого алгоритму дій.
В свою чергу, в силу приписів частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.
Статтею 353 КАС України передбачено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відтак, враховуючи, що судами попередніх інстанцій на порушення статей 9, 242 КАС України не повною мірою з`ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення, судові рішення у цій справі підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Під час нового розгляду справи судам слід взяти до уваги викладене в цій постанові, встановити наведені у ній обставини, що входять до предмета доказування у даній справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам та постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
Керуючись статтями 345, 349, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в :
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІГІС 2003" задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 травня 2026 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуюча суддя: І.Л. Желтобрюх
Судді: О.В. Білоус 
О.О. Шишов