МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 липня 2026 р.  	№ 400/5470/26 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Ярощука В.Г., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом  ОСОБА_1 до Кривоозерської селищної ради про визнання дій та відмови протиправними; зобов`язання вчинити певні дії; визнання інформації, такою, що не підтверджена правовстановлюючими документами; стягнення моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн

ВСТАНОВИВ:
15 травня 2026 року до Миколаївського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивачка) до Кривоозерської селищної ради (далі – відповідач) про:
визнання протиправною відмову відповідача у надані позивачці земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби площею 2,0 га;
зобов`язання відповідача розглянути заяву позивачки від 06.12.2025 про надання їй земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби площею 2,0 га на черговій пленарній сесії селищної ради та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства;
стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн;
визнання інформації, наданої старостою Луканівського старостинського округу В`ячеславом Ткачуком щодо перебування зазначеної земельної ділянки у користуванні третіх осіб, такою, що не підтверджена належними правовстановлюючими документами та не є підставою для відмови у наданні земельної ділянки;
зобов`язання відповідача провести службове розслідування за фактом перевищення повноважень або бездіяльності посадовими особами відповідача, встановити коло осіб чия дія чи бездіяльність призвела до порушення моїх законних прав та інтересів, за результатами розслідування притягнути винних осіб до дисциплінарної відповідальності;
постановлення окремої ухвали та направлення її до відповідних правоохоронних органів для надання правової оцінки діям посадових осіб відповідача щодо надання завідомо неправдивих відомостей та можливого підроблення викопіювань.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЙ СТОРІН
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 06.12.2025 вона подала відповідачу заяву про виділення їх земельної ділянки в оренду як військовослужбовцю для сінокосіння та випасання худоби. Листом від 20.01.2026 № 03-01/24-77 відповідач відмовив у задоволенні її звернення, оскільки відповідна земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні інших осіб. На думку позивачки, така відмова є протиправною, оскільки вона, як учасник бойових дій, має першочергове право на відведення земельної ділянки, які знаходяться в комунальній власності. Крім цього, земельна ділянка, на якій нібито розташовані городи жителів, є земельною ділянкою комунальної власності і не перебуває у власності та користуванні інших осіб. Посадові особи відповідача свідомо уникали вирішення спору у позасудовому порядку, демонстрували зневажливе ставлення до неї, як до військовослужбовця Збройних Сил України і учасника бойових дій, створювали штучні бюрократичні перешкоди, що підтвердило необхідність судового захисту прав позивачки та стягнення моральної шкоди.
У відзиві на позовну заяву від 05.06.2026 відповідач заперечив проти позову і просив у його задоволенні відмовити. Відзив умотивовано тим, що позивачка звернулася 06.12.2025 до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для сінокосіння та випасання худоби в оренду на 7 років, орієнтовною площею 2,0000 га, розташованої в селі Луканівка Первомайського району Миколаївської області. При розгляді заяви позивачки було встановлено, що земельна ділянка, яку вона бажає отримати в оренду, складається з декількох ділянок, користувачами яких були і є жителі села Луканівка або ж їх родичі, які мали на тих ділянках будинки, однак в силу пройденого часу, будинки не збереглися. Залишилися лише земельні ділянки, якими користуються: ОСОБА_2 , онука ОСОБА_3 (проходить службу в Збройних Силах України), який має заповіт залишений бабусею ОСОБА_4 , в якої був Державний акт про право власності на земельну ділянку, та ОСОБА_5 , який має заповіт від 29.10.1994 на дану земельну ділянку, посвідчений Луканівською сільською радою, який залишила тітка ОСОБА_6 , та два державні акти на право приватної власності МК № 794 від 27.07.1993 та право постійного користування землею МК № 181 від 17.02.1994 на останню. Земельна ділянка, на яку претендує позивача, фактично складається з декільком земельних ділянок (городів) людей, які проживали по АДРЕСА_1 . Хоча в довідці від 31.12.2025 № 17-01/17/552 староста вказані прізвища ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , однак ці люди не є користувачами за законом, вони користуються на праві усної оренди земельної ділянки з ОСОБА_5 . З огляду на це, 13.01.2026 постійна комісія з питань земельних відносин, агропромислового розвитку, охорони навколишнього природнього середовища, містобудування, будівництва, житлово-комунального господарства та транспорту було рекомендувала не виносити на розгляд чергової сесії Кривоозерської селищної ради у зв`язку з тим, що вказані в графічних матеріалах земельні ділянки перебувають у фактичному користуванні осіб, що суперечить чинному законодавству. Щодо завданої моральної шкоди позивачці, то відповідач неодноразово, про що підтверджує і сама позивачка, пропонував визначити їй іншу земельну ділянку, яка не перебуває у користуванні інших осіб і не суперечить закону щодо надання в оренду. Однак вона категорично була проти, наполягала саме на бажаній ділянці, відмовлялася слухати доводи селищної ради, що це не одна, а декілька земельних ділянок, які перебувають у користуванні інших осіб. На переконання відповідача, позивачка не надала належні докази, які саме страждання вона зазнала завданими діями селищної ради, її емоційний стан був викликаний її власним суб`єктивним сприйняттям, вона не бажала чути законні аргументи відмови, тому моральної шкоди їй завдано не було.
09.06.2026 позивачка подала до Миколаївського окружного адміністративного суду заперечення на клопотання (заяву), які за своїм змістом є відповіддю на відзив. В цій заяві позивачка закцентувала увагу на тому, що аналіз прихованих відповідачем документів підтверджує протиправність дій його посадових осіб та обґрунтованість позовних вимог. Оскаржувана відмова відповідача у наданні їй земельної ділянки в оренду базується виключно на завідомо неправдивій, недостовірній службовій інформації старости Луканівського старостинського округу, яка не має під собою жодного правового та документального підтвердження в офіційних реєстрах. Відповідач стверджує, що клопотання від ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та заява ОСОБА_9 надійшли до нього 09.03.2026. Проте, у відповіді, яка була надана їй через тиждень після цієї дати (16.03.2026) орган місцевого самоврядування, обґрунтовуючи відмову, посилався виключно на фактичне користування земельною ділянкою користувачами вказаними у першій довідці від 31.12.2025 №17-01/17/552 старости Луканівського старостинського округу. Якби клопотання вищезазначених осіб дійсно надійшли до Кривоозерської селищної ради 09.03.2026, то відповідач юридично та фактично були зобов`язані були зазначити про наявність цих заяв та клопотань у листі-відповіді від 16.03.2026. Натомість відповідач продовжував стверджувати про законні права попередньо вказаних користувачів у першій довідці від 31.12.2025 №17-01/17/552 старости Луканівського старостинського округу. На думку позивачки, це беззаперечно доводить, що заяви цих осіб були зареєстровані та підкладені в матеріали справи заднім числом під час судового процесу з метою штучного створення видимості законних прав на спірну земельну ділянку користувачами з спеціально створеної довідки від 03.06.2026 № 17-01/17/228. На сформовані ділянки, що перебувають у власності, нові проєкти не складаються. Якщо ж ділянки є вільними і спадкоємці за 30 років не оформили на них речових прав, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав, то відповідач не мав ніяких законних підстав для відмови позивачці у виділенні спірної земельної ділянки в оренду. Аналіз доданих відповідачем нових графічних матеріалів у відзив на позовну заяву беззаперечно доводить факт службового підроблення.

ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ, ЗАЯВИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.05.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачці десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду документа, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 3194,88 грн або документів, які підтверджують підстави його звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Позивачка усунула недоліки позовної заяви й подала 19.05.2026 до суду платіжну інструкцію від 19.05.2026 № 8415-6382-4369-9754 про сплату нею судового збору на подання позову в розмірі 3194,88 гривні.
Крім цього, одночасно з позовною заявою позивачка подала до Миколаївського окружного адміністративного суду клопотання від 14.05.2026 про витребування доказів.
21.05.2026 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі, про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за матеріалами в електронній формі, про часткове задоволення клопотання позивачки від 14.05.2026 про витребування доказів та про витребування доказів у відповідача і в ДЕРЖАВНОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО ПІДПРИЄМСТВА «ЛІСИ УКРАЇНИ».
У встановлений судом строк ДЕРЖАВНЕ СПЕЦІАЛІЗОВАНЕ ГОСПОДАРСЬКЕ ПІДПРИЄМСТВО «ЛІСИ УКРАЇНИ» витребувані в нього докази Миколаївському окружному адміністративному суду не надало, прочини їх неподання не повідомило.
12.06.2026 до Миколаївського окружного адміністративного суду від позивачки надійшла заява про забезпечення позову, яка ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.06.2026 задоволена частково і забезпечено позов шляхом заборони відповідачу приймати рішення щодо передачі у власність та / або користування будь-яким особам, крім позивачки, земельної ділянки, яку ОСОБА_1 бажає отримати в оренду згідно із заявою від 06.12.2025, до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 400/5470/26. 
05.06.2026 відповідач надав Миколаївському окружному адміністративному суду частину витребуваних доказів, а щодо ненаданих – пояснення про причини їх відсутності.
Відповідач у відзиві на позовну заяву від 05.06.2026 заявив клопотання про витребування у Держгеокадастру відомостей щодо наявності / відсутності державних актів згідно зі списком погосподарських книг.
Водночас позивачка у запереченнях на клопотання (заяву) від 09.06.2026 заявила клопотання про:
розгляд справи № 400/5470/26 з повідомленням (викликом) сторін;
про залучення до участі у справі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_9 як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача;
про витребування у відповідача деяких доказів.
15.06.2026 Миколаївський окружний адміністративний суд постановив ухвалу про:
залишення без задоволення клопотання відповідача від 05.06.2026 про витребування доказів;
часткове задоволення клопотання позивачки про витребування доказів і про витребування у відповідача деяких доказів;
залишення без задоволення клопотань позивачки від 09.06.2026 про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін і про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.
У заяві про виконання ухвали суду від 13.07.2026 відповідач надав пояснення щодо відсутності частини витребуваних ухвалою суду від 15.06.2026 доказів і заявив клопотання про їх витребування у Державного архіву Миколаївської області.
Інші витребувані докази відповідач додав до клопотання про долучення доказів від 14.07.2026.
14.07.2026 позивачка подала до Миколаївського окружного адміністративного суду заперечення проти задоволення клопотання відповідача від 13.07.2026 про витребування доказів.
Крім цього, 14.07.2026 вона заявила клопотання про:
прийняття заперечення на клопотання відповідача від 14.07.2026 про долучення доказів;
визнання протиправними та скасування рішень відповідача від 27.03.2026 № 49, № 50 і № 51;
витребування у військової частини, в якій проходить військову службу ОСОБА_3 , деяких доказів;
призначення судового засідання з розгляду справи № 400/5470/26 з викликом сторін та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 для надання особистих пояснень.
Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.07.2026 задоволено клопотання відповідача від 14.07.2026 про долучення доказів, а також про залишення без задоволення клопотань відповідача від 13.07.2026 про витребування доказів і вищенаведених клопотань позивачки від 14.07.2026.
У зв`язку з розглядом справи в порядку письмового провадження, керуючись частиною четвертою статті 229 КАС України, суд не здійснював фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.
06.12.2025 позивачка звернулась до відповідача із заявою про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код виду цільового призначення 01.08 – для сінокосіння і випасання худоби) в оренду на 7 років, орієнтовно площею 2 га, яка розташована за адресою: село Луканівка, Первомайський район, Миколаївська область.
До клопотання позивачка додала графічний матеріал із зазначенням місця розташування земельної ділянки, копії паспорта, військового квитка і картки платника податків, а також довідку військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2025 № 742 (форма 5) і довідку військової частини НОМЕР_1 про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Листом від 31.12.2025 № 17-01/17/552 староста Луканівського старостинського округу Кривоозерської селищної ради повідомив начальника відділу земельних ресурсів про те, що земельні ділянки по АДРЕСА_1 використовуються ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та іншими користувачами, контактна інформація яких встановлюється.
За результатами розгляду вищезазначеної заяви позивачки від 06.12.2025 голова комісії з питань земельних відносин, агропромислового розвитку, охорони навколишнього природного середовища, містобудування, будівництва, житлового-комунального господарства та транспорту Кривоозерської селищної ради надіслав на адресу позивачки лист від 20.01.2026 № 03-01/24-77. В цьому листі відповідач повідомив позивачку про відмову в наданні їй земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби, оскільки за інформацією старости Луканівського старостинського округу Кривоозерської селищної ради на відповідній земельній ділянці фактично розташовані городи жителів громади, які використовуються ними.
У листі від 04.02.2026 № 03-01/24-160 відповідач додатково проінформував її про те, що 13.01.2026 в ході розгляду її клопотання постійною комісією з питань земельних відносин, агропромислового розвитку, охорони навколишнього природного середовища, містобудування, будівництва, житлового-комунального господарства та транспорту було рекомендовано не виносити вказане клопотання на розгляд чергової сесії.
Вважаючи таку відповідь відповідача протиправною, позивачка звернулася до суду з цим позовом. Так, позивачка переконана, що відповідачем порушено її право на отримання в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності.

ПРАВОВЕ РЕГУЛЮВАННЯ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН ТА ВИСНОВКИ СУДУ
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктами «а» і «в» частини першої статті 12 Земельного кодексу України (далі – ЗК України) до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить:
розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад;
надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Згідно з частиною першою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Отже, оскільки питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях відповідної ради, тому способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття нею рішення.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 221/285/17, від 25.07.2023 у справі № 920/1034/21 тощо.
Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України).
Відповідно до абзаців першого-шостого частини першої статті 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за документацією із землеустрою, звертається з заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (абзац перший частини другої статті 123 ЗК України).
Абзацом першим частини третьої статті 123 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає заяву і дає дозвіл на розроблення документації із землеустрою або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Згідно з частиною другою статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
За приписами абзацу шістнадцятого частини другої статті 134 ЗК України не підлягають продажу, передачі в користування на конкурентних засадах (на земельних торгах) земельні ділянки державної чи комунальної власності, зокрема, у разі передачі громадянам земельних ділянок для сінокосіння і випасання худоби, для городництва.
Відповідно до частини третьої статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.
Таким чином, земельні ділянки комунальної власності підлягають передачі в користування громадянам для сінокосіння і випасання худоби на неконкурентних засадах в порядку, встановленому статтею 123 ЗК України. Водночас підставою відмови у наданні такої земельної ділянки в користування може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Відтак частиною третьою статті 123 ЗК України визначено два альтернативні варіанти правомірної поведінки органу місцевого самоврядування, у разі звернення до нього особи із заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою з метою отримання земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби:
а) надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою;
б) надати мотивовану відмову у надані дозволу.
Суд встановив, що заява позивачки від 06.12.2025 про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код виду цільового призначення 01.08 – для сінокосіння і випасання худоби) в оренду на 7 років, орієнтовно площею 2 га, яка розташована за адресою: село Луканівка, Первомайський район, Миколаївська область, на сесії Кривоозерської селищної ради не розглядалась.
Листом від 04.02.2026 № 03-01/24-160 відповідач позивачку про те, що 13.01.2026 в ході розгляду її клопотання постійною комісією з питань земельних відносин, агропромислового розвитку, охорони навколишнього природного середовища, містобудування, будівництва, житлового-комунального господарства та транспорту було рекомендовано не виносити вказане клопотання на розгляд чергової сесії.
Отже, відповідач не розглянув заяву позивачки на пленарному засіданні і не прийняв жодного передбаченого законом рішення. 
Тому суд прийшов до висновку, що відповідач, як орган місцевого самоврядування, допустив протиправну бездіяльність у зв`язку з неприйняттям всупереч вимогам частини третьої статті 123 ЗК України жодного рішення за результатами розгляду заяви позивачки щодо земельної ділянки комунальної власності.
Така бездіяльність відповідача є протиправною.
Поряд з цим, листи відповідача від 20.01.2026 № 03-01/24-77, від 04.02.2026 № 03-01/24-160 і лист старости Луканівського старостинського округу Кривоозерської селищної ради від 31.12.2025 № 17-01/17/552 не є індивідуальними актами і мають лише інформаційний характер.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи його положень.
Відтак суд не може визнати протиправним і скасувати листи, які мають лише інформативний характер і не є індивідуальними актами.
З огляду на зазначене суд прийшов до висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині:
визнання протиправною відмову відповідача у наданні позивачці земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби площею 2,0 га, оскільки відповідач не розглядав цю заяву на пленарному засіданні і не приймав щодо неї жодного акта у формі рішення (частина перша статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»);
визнання інформації, наданої старостою Луканівського старостинського округу В`ячеславом Ткачуком щодо перебування зазначеної земельної ділянки у користуванні третіх осіб, такою, що не підтверджена належними правовстановлюючими документами та не є підставою для відмови у наданні земельної ділянки, бо відповідний лист не є індивідуальним актом.
Як наслідок, не підлягають задоволенню інші похідні позовні вимоги. 
Частиною другою статті 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Такі повноваження суду щодо визначення меж розгляду адміністративної справи є субсидіарними, не можуть змінювати предмет спору, а лише стосуються обсягу захисту порушеного права (постанова Верховного Суду від 07.02.2020 у справі № 826/11086/18).
У постанові Верховного Суду 25.03.2020 у справі № 752/18396/16-а сформульована правова позиція, що принцип диспозитивності в адміністративному процесі має своє специфічне змістове наповнення, пов`язане з публічно-правовим характером адміністративного позову та активною участю суду в процесі розгляду адміністративних справ, тому адміністративний суд може та зобов`язаний в окремих випадках вийти за межі позовних вимог, якщо спосіб захисту, який обрав позивач, є недостатнім для захисту його прав, свобод і законних інтересів.
Відповідно до статті 2 КАС України метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (пункт 64 рішення Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» від 15.10.2009 (заява № 40450/04).
Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (пункт 95 рішення ЄСПЛ у справі «Аксой проти Туреччини» від 18.12.1996 (заява № 21987/93).
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (пункт 101 рішення ЄСПЛ у справі «Джорджевич проти Хорватії» від 24.07.2012 (заява № 41526/10); пункти 36-40 рішення ЄСПЛ у справі «Ван Остервійк проти Бельгії» від 06.11.1980 (заява № 7654/76). Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 29.08.2012 № 16-рп/2012, Конституція України гарантує здійснення судочинства судами на засадах, визначених у частині третій статті 129 Конституції, які забезпечують неупередженість здійснення правосуддя судом, законність та об`єктивність винесеного рішення тощо. Ці засади, є конституційними гарантіями права кожного на судовий захист, зокрема, шляхом забезпечення перевірки судових рішень в апеляційному та касаційному порядках, крім випадків, встановлених законом (рішення Конституційного Суду України від 02.11.2011 № 13-рп/2011).
Крім того, Конституційний Суд України у рішенні від 30.01.2003 № 3-рп/2003 підкреслив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
Відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 № 3-рп/2003).
Отже, рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
За приписами пункту 4 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Тому суд прийшов до висновку, про необхідність виходу за межі позовних вимог шляхом:
визнання протиправною бездіяльності відповідача, яка полягає у неприйнятті ним рішення за результатами розгляду заяви позивачки від 06.12.2025 про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код виду цільового призначення 01.08 – для сінокосіння і випасання худоби) в оренду на 7 років, орієнтовно площею 2 га, яка розташована за адресою: село Луканівка, Первомайський район, Миколаївська область;
зобов`язання відповідача розглянути заяву позивачки від 06.12.2025 про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код виду цільового призначення 01.08 – для сінокосіння і випасання худоби) в оренду на 7 років, орієнтовно площею 2 га, яка розташована за адресою: село Луканівка, Первомайський район, Миколаївська область, та прийняти рішення відповідно до абзацу першого частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн, то суд зазначає таке.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною першою статті 22 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17.
Так, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49 мотивувальної частини).
Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження – емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52 мотивувальної частини).
Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56 мотивувальної частини).
Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.
Верховний суд у постанові від 27.11.2019 у справі №750/6330/17 звернув увагу на те, що виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір (пункт 51 мотивувальної частини).
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (пункт 53 мотивувальної частини).
Суд зазначає, що сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки завдана моральна шкода має бути обов`язково підтверджена належними та допустимими доказами.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка не подала до суду будь-яких доказів, а суд не встановив, наявності обставин, які свідчили б про те, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідача негативні емоції позивачки досягли такого рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою
А це зумовлює відсутність правових підстав для стягнення моральної шкоди з відповідача, і, відповідно, задоволення позовних вимог в цій частині.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ
Відповідно до статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно з абзацом першим частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).
В ухвалі Миколаївського окружного адміністративного суду від 18.05.2026 встановлено, що позовна заява має дві основні позовні вимоги немайнового характеру та одну позовну заяву майнового характеру.
Платіжною інструкцією кредитного переказу коштів від 19.05.2026 № 8415-6382-4369-9754 підтверджується понесення позивачкою судових витрат у розмірі 3194,88 грн на сплату судового збору за подання позову в електронній формі, а саме: за дві основні вимоги немайнового характеру (по 1064,96 грн) та одну – майнового (1064,96 гривні).
Позовні вимоги задоволені в частині позовних вимог немайнового характеру шляхом виходу за межі позовних вимог, а в частині майнових – відмовлено.
Тому за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути на користь позивачки судовий збір, сплачений нею за позовні вимоги немайнового характеру, тобто у сумі 2129,92 грн (?1064,96 х 2 = ?2129,92).
Керуючись статтями 139, 241-246, 255, 295, 297 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
1. Позов ОСОБА_1 до Кривоозерської селищної ради задовольнити частково.
2. Визнати протиправною бездіяльність Кривоозерської селищної ради, яка полягає у неприйнятті нею рішення за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 06.12.2025 про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код виду цільового призначення 01.08 – для сінокосіння і випасання худоби) в оренду на 7 років, орієнтовно площею 2 га, яка розташована за адресою: село Луканівка, Первомайський район, Миколаївська область.
3. Зобов`язати Кривоозерську селищну раду розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.12.2025 про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (код виду цільового призначення 01.08 – для сінокосіння і випасання худоби) в оренду на 7 років, орієнтовно площею 2 га, яка розташована за адресою: село Луканівка, Первомайський район, Миколаївська область, та прийняти рішення відповідно до абзацу першого частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.
4. В іншій частині позовних вимог відмовити.
5. Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Кривоозерської селищної ради судовий збір у розмірі 2129 (Дві тисячі сто двадцять дев`ять) гривень 92 копійки.
6. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
7. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
8. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
9. Учасники справи:
позивачка: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 );
відповідач: Кривоозерська селищна рада (майдан Незалежності, 1, с-ще Криве Озеро, Первомайський район, Миколаївська область, 55104; код ЄДРПОУ 04375458).
10. Повний текст рішення суду складений 20.07.2026.

Суддя В.Г.Ярощук