ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 260/4090/25 пров. № А/857/5215/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Гуляка В.В.
суддів: Ільчишин Н.В., Матковської З.М.
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Військова частина НОМЕР_1 , 
на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року (суддя - Микуляк П.П., час ухвалення - не зазначено, місце ухвалення - м. Ужгород, дата складання повного тексту рішення – не зазначено),
в адміністративній справі №260/4090/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , 
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 

встановив:

У травні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відділу інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби про відмову в перетинанні державного кордону України б/н від 23 травня 2025 року щодо ОСОБА_1 ; 2) зобов`язати відповідача врахувати довідку МСЕК як належне підтвердження інвалідності при повторному зверненні до пункту пропуску, а також утриматися від повторного порушення права на виїзд з України за обставин, аналогічних тим, що були раніше. 
Відповідач позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.12.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення інспектора прикордонної служби 1 категорії - перекладача 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшим сержантом ОСОБА_2 від 23 травня 2025 року про відмову у перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 (через пункт пропуску «Дзвінкове»). Зобов`язано відповідача врахувати довідку МСЕК як належне підтвердження інвалідності особи. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. 
З цим рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, вважаючи, що судом першої інстанції в процесі розгляду адміністративної справи допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи по суті, а тому рішення суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт покликається на те, що позивач у позовній заяві визнав, що у нього відсутній документ, що дає право на перетинання кордону в умовах воєнного стану і що він не надав його при перетинанні кордону. Звертає увагу суду, що відповідно до абзацу 2 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право: особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність). Таким чином, позивачем не надані документи, які підтверджують його право на перетин державного кордону України в умовах дії правового режиму воєнного стану, а судом протиправно не застосований абзац 2 пункту 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. №57. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити частково. 
Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 
Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є громадянином України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_2 (а.с.12). 
Згідно довідки МСЕК від 06.09.2024 р. №893934 позивач є особою з інвалідністю ІІІ групи, загальне захворювання (а.с.6). 
23.05.2025 позивач прибув до пункту пропуску для автомобільного сполучення «Дзвінкове» Берегівського району з метою здійснення перетину державного кордону України. 
Для підтвердження права на перетин державного кордону позивач надав наступні документи: - довідку до Акту МСЕК від 06.09.2024 р. № 893934 з зазначенням інвалідності; - довідку Управління соціального захисту населення Ужгородської РДА Закарпатської області від 09.05.2025 р. № 536/01-27; - довідку Головного управління ПФУ в Закарпатській області від 06.05.2025 р. № 0700-02-8/25829; - довідку ІНФОРМАЦІЯ_4 від 09.05.2025 р. № В72/9 про надання відстрочки від призову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (інвалідність) на весь період мобілізації; - витяг військово-облікового документу з «Резерв+». 
23.05.2025 інспектором прикордонної служби 1 категорії-перекладачем 3 групи інспекторів прикордонного контролю відділення інспекторів прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (тип Б) відділу прикордонної служби « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (тип Б) старшим сержантом ОСОБА_2 прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України гр. України ОСОБА_1 , у зв`язку з тимчасовим обмеженням у праві виїзду з України, з причин того, що згідно Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року №389-VIII, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні від 24.02.2022 року» № 2102-IX, Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», а також постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України», громадянину України ОСОБА_3 тимчасово обмежено у праві виїзду з України (особа не надала на прикордонний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану (а.с. 7). 
Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним позовом. 

Перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів частково погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 
Наведене кореспондується також з положеннями ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.94 №3857-XII (далі Закон №3857-XII). При цьому вказаною статтею також передбачено, що на громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. 
Відповідно до ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII(далі Закон №389-VIII) - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. 
Правовою основою введення воєнного стану є Конституція України, цей Закон та указ Президента України про введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, затверджений Верховною Радою України (ст.2 Закону №389-VIII). 
Приписами частини 1статті 8 Закону №389-VIII передбачено, що в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, військове командування разом із військовими адміністраціями (у разі їх утворення) можуть самостійно або із залученням органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування запроваджувати та здійснювати в межах тимчасових обмежень конституційних прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб, передбачених указом Президента України про введення воєнного стану, такі заходи правового режиму воєнного стану: встановлювати у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, особливий режим в`їзду і виїзду, обмежувати свободу пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також рух транспортних засобів (п.6 ч.1ст.8 Закону №389-VIII); забороняти громадянам, які перебувають на військовому або спеціальному обліку у Міністерстві оборони України, Службі безпеки України чи Службі зовнішньої розвідки України, змінювати місце проживання (місце перебування) без дозволу військового комісара або керівника відповідного органу Служби безпеки України чи Служби зовнішньої розвідки України; обмежувати проходження альтернативної (невійськової) служби (п.16 ч.1ст.8 Закону №389-VIII).
Отже, право особи на вільний перетин державного кордону України, згідно з положеннями Конституції України та законодавчих норм, може бути обмежено в умовах воєнного стану.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який затверджений Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 №2102-IX.
Пунктом 3 вказаного вище Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч.1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». 
У подальшому воєнний стан був продовжений Указами Президента України, який діє і по сьогодні.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Із вищевказаного слідує, що станом на час виникнення спірних у цій справі правовідносин в Україні діяв воєнний стан та було оголошено загальну мобілізацію, а тому конституційне право громадян України на вільне залишення території України обмежувалось законодавством. 
Апеляційний суд також враховує, що відповідно до вимог ст.ст. 6, 10, 27, 28 Закону України «Про Державну прикордонну службу України», Державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України в її виключній (морській) зоні, є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону. Однією із функцій Держприкордонслужби, відповідно до чинного законодавства, є здійснення прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України осіб.
Відповідно до частини 1 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 №1710-VI (далі Закон №1710-VI), перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Згідно з частиною 2 статті 6 Закону №1710-VI, початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.
Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами (частина 3 статті 6 Закону №1710-VI).
Відповідно до частини 4 статті 6 Закону №1710-VI, прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про прикордонний контроль», паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон. Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити перевірку підтверджуючих документів та повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що перетин громадянами України державного кордону здійснюється виключно у разі проходження ними, зокрема, прикордонного контролю, який полягає у пред`явленні особами, які перетинають кордон паспортних та інших документів, їх перевірку уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України. 
У розглядуваній справі судом встановлено, що позивач 23.05.2025 на паспортний контроль на виїзд з України надав такі документи: довідку до Акту МСЕК від 06.09.2024 р. № 893934 з зазначенням інвалідності; - довідку Управління соціального захисту населення Ужгородської РДА Закарпатської області від 09.05.2025 р. № 536/01-27; - довідку Головного управління ПФУ в Закарпатській області від 06.05.2025 р. № 0700-02-8/25829; - довідку ІНФОРМАЦІЯ_4 від 09.05.2025 р. № В72/9 про надання відстрочки від призову на підставі п. 2 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (інвалідність) на весь період мобілізації; - витяг військово-облікового документу з «Резерв+».
Зі змісту оскаржуваного рішення відповідача вбачається, що позивачу відмовлено в перетинанні державного кордону України у зв`язку з відсутністю документів для виїзду за кордон в період дії на території України воєнного стану у відповідності до Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", Закону України "Про правовий режим воєнного стану" та постанови Кабінету Міністрів України №57 (зі змінами та доповненнями). 
Загальний порядок перетину державного кордону України визначений постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила). 
Відповідно до пункту 10 Правил № 57, пропуск громадян через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону.
У абзацах 1-3 пункту 12 Правил № 57 визначено, що для здійснення прикордонного контролю громадяни подають уповноваженим службовим особам підрозділу охорони державного кордону паспортні, а у випадках, передбачених законодавством, і підтверджуючі документи без обкладинок і зайвих вкладень.
Паспортні та підтверджуючі документи громадян, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону з метою встановлення їх дійсності та належності громадянину, який їх пред`являє. У ході перевірки документів під час виїзду з України з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасового обмеження громадянина у праві виїзду за кордон.
Вказані положення Правил № 57 кореспондуються з положеннями частин першої-третьої статті 7 Закону України «Про прикордонний контроль», за якими паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому, з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон. Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Як зазначалось судом, що Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 Про загальну мобілізацію постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Згідно з пунктом 8 Порядку встановлення особливого режиму в`їзду і виїзду, обмеження свободи пересування громадян, іноземців та осіб без громадянства, а також руху транспортних засобів в Україні або в окремих її місцевостях, де введено воєнний стан, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2021 №1455 (далі - Порядок №1455 в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перетинання державного кордону в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю на території, де введено воєнний стан, здійснюється з урахуванням обмежень, встановлених законодавством.
Згідно з пунктом 2-1 зазначених вище Правил №57 у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, у разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану перетинати державний кордон мають право, зокрема, особи з інвалідністю за наявності посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або пенсійного посвідчення чи посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України “Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю”, “Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю”, в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідки для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою, затвердженою Мінсоцполітики (далі - документи, що підтверджують інвалідність). 
Водночас, судом першої інстанції вірно враховано, що частинами 1, 3 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» від 05.11.2009 № 1710-VI встановлено, що іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт. 
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян» або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано не чинним судом. 
Так, судом встановлено, що при намірі перетнути державний кордон України, позивач пред`явив інспектору прикордонного контролю в пункті пропуску «Дзвінкове» наведені вище документи, та підтвердив про об`єктивну неможливость отримати "будь-який інший" додатковий документ, що додатково підтвердив би інвалідність, окремо для перетину кордону. 
Відповідач не ставив під сумнів їх повноту, достовірність та належне оформлення. 
Згідно оскаржуваного рішення про відмову в перетині державного кордону України громадянину України від 23.05.2025, в причинах відмови у виїзді з України зазначено, що позивач не надав на прикордонний контроль документи, що підтверджують підставу для виїзду за кордон в умовах правового режиму воєнного стану. 
Проте, відповідно до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. 
Разом з тим, оскаржуване рішення не містить обґрунтування не врахування поданих позивачем документів на підтвердження наявності у позивача інвалідності ІІІ групи та на підтвердження неможливості отримання документів, які передбачені п.п. 2-1 п. 2 Правил перетину державного кордону громадянами України № 57 від 27.01.1995 р. (зі змінами та доповненнями). 
В оскаржуваному рішенні не зазначено, які документи позивач повинен був надати і не надав для дотримання умови, за якої реалізується наявне в позивача право виїзду за кордон. 
Таким чином, відсутність в оскаржуваному рішенні мотивів його прийняття позбавляє можливості позивача навести аргументи щодо їх неправомірності. Акт індивідуальної дії не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості. 
Отже, являються вірними висновки суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 23 травня 2025 року про відмову у перетинанні державного кордону ОСОБА_1 .. 
Однак, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимоги про зобов`язання відповідача врахувати довідку МСЕК як належне підтвердження інвалідності особи. 
З цього приводу колегія суддів зазначає наступне. 
Згідно ч.1 ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
Статтею 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси і просити про їх захист. 
Право звернення до суду є невід`ємним особистим правом, яке реалізовується особою в порядку, встановленому КАС України. Способом реалізації цього права є звернення зацікавленої особи з позовом до суду. 
Разом з тим, частина друга статті 2 КАС України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
Згідно частини 2 статті 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. 
При цьому, частиною 2 статті 245 КАС України передбачено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (п.4), або застосувавши інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (п.10). 
Згідно ч.4 ст.245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. У разі якщо ухвалення рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні. 
Отже, щодо зобов`язальної частини рішення суду, колегія суддів враховує, що суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд. 
У розглядуваній справі позивачем заявлено вимогу про зобов`язання відповідача врахувати довідку МСЕК як належне підтвердження інвалідності при повторному зверненні до пункту пропуску, а також утриматися від повторного порушення права на виїзд з України за обставин, аналогічних тим, що були раніше. 
Тобто, зазначена вимога позивача про зобовязання відповідача вчинити певні дії, заявлена на майбутнє. 
Тому, така позовна вимога не підлягає до задоволення, оскільки, у порядку адміністративного судочинства підлягає захисту лише дійсне порушене право, а не те, яке в майбутньому, можливо, буде порушеним. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи в частині вирішення позовних вимог про зобов`язання відповідача вчинити пені дії, як-то, врахувати довідку МСЕК як належне підтвердження інвалідності особи, ухвалено рішення з невідповідністю його висновків обставинам справи, а тому відповідно до приписів статті 317 КАС України у вказаній частині рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні цих позовних вимог. 
У решта частині рішення першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, з повним встановленням обставин справи та правильно сформованими висновками, які не спростовані доводами апеляційної скарги, а тому у цій частині на підставі вимог статті 316 КАС України його необхідно залишити без змін. 
При цьому, колегія суддів також враховує, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні решта позовних вимог, позивач не оскаржив. 
Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження).
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись статтями 243, 308, 311, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задоволити частково. 
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року в адміністративній справі №260/4090/25 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії - скасувати частково, а саме, в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача врахувати довідку МСЕК як належне підтвердження інвалідності особи, - і в цій частині прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні такої позовної вимоги. 
У решта частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 15 грудня 2025 року в адміністративній справі №260/4090/25 – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	В. В. Гуляк 	
судді	 	Н. В. Ільчишин 	
 	 	З. М. Матковська