Єдиний унікальний номер 725/10577/25 
Номер провадження 2/725/3936/25 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.08.2026 року.Чернівецький районний суд м.Чернівці
в складі:
головуючої судді Вольської-Тонієвич О.В.,
при секретарі Заяц Є.В.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача - адвоката Іонашку В.Д.,
відповідачки ОСОБА_2 ,
представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Богдан Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), третя особа: Чернівецька міська рада (площа Центральна,1 м.Чернівці) про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Чернівецького районного суду м.Чернівців із вказаним вище позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
У позові посилався на те, що є основним квартиронаймачем та проживає у квартирі АДРЕСА_2 . 
У вказаній квартирі, окрім нього, зареєстровані і його племінники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
Разом з тим, відповідачка ОСОБА_2 з 2004 року фактично не проживає за вказаною адресою. ЇЇ місце проживання йому не відоме. ОСОБА_3 не проживає в квартирі з 2006 року та з останньої відомої інформації проживає в Республіці Італія. 
Жодних перешкод у користуванні вказаною квартирою відповідачам не чинилося, що свідчить про їх добровільне небажання проживати в квартирі АДРЕСА_2 . 
Реєстрація відповідачів у його квартирі створює йому перешкоди у користуванні майном, адже йому нараховуються додаткові витрати за комунальні послуги, а також він не може отримати соціальні пільги.
Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 . 
Ухвалою суду від 05.12.2025 позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 
10 лютого 2026 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив, де вона просила відмовити у задоволенні позову, враховуючи те, що у спірній квартирі не проживала з поважних причин. Так, з 2004 року, фактично з самого народження, вона перебувала в дитячій установі на повному державному забезпеченні. 
Спірна квартира була надана у користування позивачу ОСОБА_1 , його покійному батькові, а також її матері ОСОБА_4 .
Після смерті матері, у 2025 році, вона приїхала за адресою поживання покійної матері (квартира АДРЕСА_2 ), щоб домовитися з позивачем з приводу проживання у квартирі. Однак двері їй ніхто не відчинив. Сусіди на вулиці порадили їй звернутися до дільничного та лише у його присутності спілкуватися з позивачем. 
Будь-якого іншого належного їй на праві власності чи праві користування житла у неї немає. Вона періодично проживає у бабусі, у батька та у знайомих. 
Зважаючи на те, що не користувалася квартирою з поважних та об`єктивних причин, просила у задоволенні позову в частині визнання її такою, що втратила правом користування квартирою АДРЕСА_2 відмовити.
Від відповідача ОСОБА_3 до суду не надходило відзиву, заяв чи клопотань.
Від представника Чернівецької міської ради Осовської М. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, враховуючи те, що позовні вимоги не зачіпають інтересів Чернівецької міської ради. 
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позов та просив його задовольнити. Вказував, що квартиру колись отримав його покійний батько. Окрім батька, в квартирі була зареєстрована його сестра та її діти. Сестра померла, а племінники в квартирі не проживали. Оскільки він є інвалідом війни, у нього скрутне матеріальне становище, у зв`язку із чим, він мав намір оформити субсидію. Проте через реєстрацію в квартирі відповідачів, йому було відмовлено в отриманні цієї соціальної пільги. Стверджував, що до нього ніколи не приходила відповідачка ОСОБА_2 та не просила надати їй можливість проживати в квартирі. 
Представник позивача - адвокат Іонашку В.Д. підтримав позовні вимоги ОСОБА_1 . Вважає, що позов обґрунтований належними доказами, які підтверджують обставини викладені у позові. Зважаючи на те, що відповідачі тривалий час не проживають у спірній квартирі, просив позов задовольнити. 
Відповідачка ОСОБА_2 підтримала поданий нею відзив. Додала, що у неї немає іншого житла, а з самого дитинства вона проживає то у бабусі, яка доглядає за старенькою прабабусею. Бабуся періодично нагадує їй, що вона уже повноліття і може сама себе забезпечувати, у тому числі й житлом. 
Іноді вона ночує у батька, але у нього є своя сім`я, тому постійно проживати у нього немає можливості. Час від часу її приймають на ночівлю подруги. 
В квартирі була зареєстрована та проживала її покійна мати ОСОБА_4 , однак вона з мамою не спілкувалася, так як та віддала її до дитячого будинку. 
Вказувала, що бажає сплачувати за комунальні послуги, але так як вона не є власником квартири АДРЕСА_3 чи квартиронаймачем, їй не дали відповідні рахунки. Проте судовим наказом з неї стягувалися кошти за надання комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 .
Додала, що відповідач ОСОБА_3 це її брат, але він був усиновлений та на даний час живе за межами України зі своєю сім`єю. 
Враховуючи те, що іншого житла у неї немає, просила відмовити у задоволенні позову щодо визнання її такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Представник відповідачки - адвокат Богдан Н.О. підтримала пояснення своєї довірительки та просила відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 з підстав, викладених у відзиві.
Розгляд справи відбувався у відсутність відповідача ОСОБА_3 , який в судове засідання не з`явився, незважаючи на неодноразові виклики та повідомлення про дату та час розгляду справи. Причини неявки суду не відомі.
Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та проаналізувавши письмові докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 після смерті батька ОСОБА_6 (а.с.7-12).
Окрім позивача, у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.13-14).
Окрім письмових доказів, вказані обставини підтвердили у судовому засіданні й свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які вказували, що позивач ОСОБА_1 довгий час проживає сам, несе витрати на утримання квартири. Відповідачі в квартирі не проживають та там відсутні їх речі. 
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частини перша та друга статті 71 ЖК).
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (стаття 72 ЖК).
Статтею 71 ЖК України встановлено загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. 
Так, згідно п.2 ч.1 ст.71 ЖК жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Системне тлумачення статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Аналогічні роз`яснення містяться у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Відповідно до положень статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України)
Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, згідно з положень 71, 72 ЖК України саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Але це не звільняє відповідача від процесуального обов`язку доведення обставин та надання доказів на підтвердження обставин, на які він посилається, заперечуючи проти позовних вимог.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Як було встановлено судом, відповідачка ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_4 (сестри позивача), яка згідно заяви від 30.04.2004 передала дитину до будинку дитини, у зв`язку із неможливістю утримувати дочку (а.с.49,52).
Згідно довідки Обласного спеціалізованого будинку дитини від 03.06.2008, ОСОБА_9 перебувала в установі з 30.03.2004 по 12.03.2007 на повному державному забезпеченні (а.с.53).
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 підтвердила, що відповідачка ОСОБА_11 , яка є племінницею позивача, з народження не проживала у спірній квартирі, так як її покійна мати відмовилася від дочки після її народження. Потім дівчинка проживала разом з бабусею та батьком. 
У той же час, у судовому засіданні встановлено, що відповідачка ОСОБА_11 не намагалася захистити свої житлові права у судовому порядку, а її твердження щодо того, що вона мала намір домовитися з позивачем з приводу вселення у спірне житло, не доведені належними доказами. 
Однак при прийнятті рішення, суд враховує наступне:
Так, стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання (згідно із законом); 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 760/13113/14-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц, від 22 грудня 2021 року у справі № 758/12823/17, від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц.
Як встановлено в ході розгляду справи, відповідачка ОСОБА_11 не має у власності чи користуванні будь-якого іншого житла, у зв`язку із чим, вимушена періодично змінювати місце проживання.
За таких обставин, суд вважає, що позбавлення ОСОБА_11 права користування квартирою АДРЕСА_2 , де вона була зареєстрована у законний спосіб, становитиме непропорційне втручання у її право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції.
Отже, враховуючи баланс інтересів сторін, оцінивши відповідність втручання у права особи меті, яку воно переслідує, та наслідки такого втручання для сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Разом з тим, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 , оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 на даний час постійно проживає за межами України, не виявляє бажання користуватися спірним житлом та не має наміру вселятися туди. 
Керуючись ст. 71 ЖК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 12, 76, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково. 
Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .
У задоволені решти позовних вимог відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Чернівецького районного
суду міста Чернівців Вольська-Тонієвич О. В.