| ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 320/43266/24 Суддя (судді) першої інстанції: Марич Є.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2026 року м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача Аліменка В.О.,
суддів Безименної Н.В., Вівдиченко Т.Р.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій,-
В С Т А Н О В И Л А:
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у м. Києві, в якому просив суд:
- про визнання протиправними дій відповідача щодо обмеження пенсії позивача максимальним розміром та зобов`язання відповідача здійснити з 01.04.2019р. позивачу перерахунок та виплату пенсії без застосування відповідного обмеження;
- про визнання протиправними дій відповідача щодо виплати позивачу пенсії з урахуванням індексації згідно ПКМУ від 16.02.2022р №118 з 01.03.2022р., ПКМУ від 24.02.2023р. №168 з 01.03.2023р., ПКМУ від 23.02.2024р. №185 з 01.03.2024р., із застосуванням обмеження максимальним розміром, та зобов`язання відповідача виплачувати пенсію позивачу з урахуванням індексації згідно наведених постанов з березня 2022-2024 років без застосування відповідного обмеження.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року адміністративний позов задоволено.
В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено, що Позивач звернувся до суду у зв`язку з відмовою відповідача перерахувати пенсію без обмеження її максимальним розміром з 01.04.2019р. з урахуванням індексації за 2022-2024р.р.
Позивач вважає таку відмову не обґрунтованою посилаючись на рішення Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року.
Вважаючи вказану бездіяльність відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» №2262-ХІІ держава гарантує особам, які набули право на пенсійне забезпечення, належний рівень соціального захисту шляхом встановлення пенсійних виплат не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, здійснення перерахунку раніше призначених пенсій у зв`язку зі збільшенням розміру грошового забезпечення, надання інших передбачених законодавством державних соціальних гарантій, а також реалізації на державному рівні заходів, спрямованих на забезпечення їх належного соціального захисту.
Згідно з частиною першою статті 43 Закону №2262-ХІІ пенсії, що призначаються відповідно до цього Закону особам із числа військовослужбовців строкової служби та членам їх сімей, визначаються за встановленими нормами у відсотковому співвідношенні до середньомісячного заробітку, який військовослужбовець отримував до призову на строкову військову службу або після звільнення з військової служби до звернення за призначенням пенсії, чи до середньомісячного розміру грошового забезпечення, отримуваного під час проходження військової служби за контрактом. При цьому порядок визначення середньомісячного заробітку (грошового забезпечення), який використовується для обчислення пенсії, встановлюється Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Положення статті 43 Закону №2262-ХІІ, якими було передбачено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших встановлених законодавством доплат, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, були доповнені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VIII від 24.12.2015 положенням, відповідно до якого тимчасово, у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір такої пенсії не міг перевищувати 10 740 гривень.
Разом із тим зазначені законодавчі положення були визнані неконституційними рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 у справі №1-38/2016. Зокрема, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», відповідно до яких максимальний розмір пенсії (з урахуванням усіх передбачених законодавством надбавок, підвищень, доплат, індексації та інших виплат, за винятком доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не міг перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, а також положення щодо тимчасового обмеження такого максимального розміру пенсії сумою 10 740 гривень у період з 01 січня по 31 грудня 2016 року.
У пункті 2 резолютивної частини зазначеного рішення Конституційний Суд України визначив, що положення частини сьомої статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення Конституційним Судом України.
Отже, починаючи з 20 грудня 2016 року, частина сьома статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» втратила чинність та була виключена із правового регулювання.
Водночас Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016, який відповідно до його Прикінцевих та перехідних положень набрав чинності з 01.01.2017, було передбачено внесення змін до частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ шляхом заміни слів і цифр «у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року» словами і цифрами «по 31 грудня 2017 року».
Однак буквальне та системне тлумачення зазначених змін у взаємозв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016 свідчить про те, що після визнання частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ неконституційною така норма втратила чинність, а відтак законодавчі зміни, внесені до положення, яке вже припинило своє існування у правовому полі, не можуть породжувати жодних юридичних наслідків. Отже, посилання відповідача на частину сьому статті 43 Закону №2262-ХІІ є безпідставним, а внесені до неї Законом №1774-VIII зміни фактично залишилися нереалізованими.
Таким чином, чинна редакція статті 43 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» не містить положень, які б передбачали обмеження максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами для осіб, які втратили працездатність.
Отже, зміни, внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06.12.2016 до частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, яка на момент їх реалізації вже була визнана неконституційною та втратила чинність, самі по собі не можуть бути правовою підставою для застосування обмеження максимального розміру пенсії.
Аналогічний правовий підхід викладений у постановах Верховного Суду від 16.10.2018 у справі №522/16882/17, від 31.01.2019 у справі №638/6363/17 та від 12.03.2019 у справі №522/3049/17. Враховуючи вимоги частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, суд бере наведені висновки Верховного Суду до уваги під час вирішення цього спору.
За таких обставин суд дійшов висновку, що починаючи з 20 грудня 2016 року, протягом 2017 року та в подальшому застосування обмеження максимального розміру пенсії є протиправним.
Крім того, відповідно до частини другої статті 152 Конституції України закони, інші нормативно-правові акти або їх окремі положення, які визнані неконституційними, втрачають чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо самим рішенням не встановлено інший момент втрати ними чинності, але не раніше дня ухвалення такого рішення.
З огляду на те, що частина сьома статті 43 Закону України №2262-ХІІ, якою передбачалося обмеження максимального розміру пенсії, втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 20.12.2016 №7-рп/2016, колегія суддів дійшла висновку, що застосування органом Пенсійного фонду України обмеження максимальним розміром під час перерахунку та виплати пенсії позивачу є таким, що не ґрунтується на вимогах закону. За таких обставин належним способом захисту порушеного права є зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату пенсії позивача без застосування обмеження її максимальним розміром, із урахуванням сум, виплачених раніше.
Щодо позовних вимог у частині нарахування та виплати пенсії з урахуванням індексації, передбаченої постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118, від 24.02.2023 №168 та від 23.02.2024 №185, колегія суддів зазначає таке.
На час прийняття постанов Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118 «Про індексацію пенсій та заходи щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2022 році», від 24.02.2023 №168 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2023 році» та від 23.02.2024 №185 «Про індексацію пенсійних і страхових виплат та додаткових заходів щодо підвищення рівня соціального захисту найбільш вразливих верств населення у 2024 році» законодавче регулювання спірних правовідносин не зазнало змін. Зокрема, положення частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ та статті 2 Закону України №3668-VI залишилися незмінними.
Крім того, Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію щодо відсутності правових підстав для обмеження максимальним розміром пенсії, призначеної відповідно до Закону №2262-ХІІ. Зокрема, такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.02.2021 у справі №1640/2500/18, від 10.09.2021 у справі №300/633/19 та від 24.09.2021 у справі №370/2610/17.
Також у постанові від 16.12.2021 у справі №400/2085/19 Верховний Суд дійшов висновку про протиправність дій органу Пенсійного фонду щодо обмеження максимального розміру пенсії особи, право якої на пенсійне забезпечення виникло відповідно до Закону №2262-ХІІ. При цьому суд наголосив, що під час вирішення таких спорів застосуванню підлягають саме положення Закону №2262-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016, а не приписи Закону №3668-VI.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, вирішуючи спір та застосовуючи норми права до встановлених правовідносин, суд зобов`язаний враховувати висновки щодо застосування норм права, сформульовані Верховним Судом.
Аналогічний обов`язок покладено і на суб`єктів владних повноважень частиною п`ятою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх органів державної влади та інших суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідні норми права.
Таким чином, наведені правові висновки Верховного Суду підлягали врахуванню відповідачем під час здійснення перерахунку та виплати пенсії позивачу, а також враховуються колегією суддів при вирішенні цього спору.
Стосовно положень пункту 2 постанов Кабінету Міністрів України №118, №168 та №185, якими передбачено проведення індексації пенсій з 01.03.2022, 01.03.2023 та 01.03.2024 відповідно «у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом», колегія суддів зазначає, що відповідно до частини третьої статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності підзаконного нормативно-правового акта Конституції України, закону України чи міжнародному договору України суд застосовує акт вищої юридичної сили.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.02.2020 у справі №520/15025/16-а (провадження №11-1207апп19, пункт 56) сформулювала правовий висновок, відповідно до якого у випадку існування неоднозначного чи множинного тлумачення прав та обов`язків особи в національному законодавстві органи державної влади зобов`язані застосовувати той підхід, який є найбільш сприятливим для особи.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що положення постанов Кабінету Міністрів України №118, №168 та №185 щодо проведення індексації пенсій «у межах максимального розміру пенсії, визначеного законом» суперечать приписам Закону №2262-ХІІ у системному взаємозв`язку з рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016. Саме зазначені положення Закону №2262-ХІІ, як спеціального нормативного акта, підлягають застосуванню у спірних правовідносинах як відповідачем, так і судом.
Крім того, чинне законодавство не містить норм, які б передбачали можливість обмеження максимального розміру пенсії, визначеної за результатами її перерахунку, проведеного на виконання судового рішення. Водночас саме такий підхід був застосований відповідачем під час виконання судового рішення у цій справі.
Отже, закон не наділяє територіальні органи Пенсійного фонду України дискреційними повноваженнями самостійно визначати додаткові підстави або умови для обмеження розміру пенсійних виплат. Відтак дії відповідача щодо застосування відповідного обмеження є протиправними, оскільки вчинені всупереч вимогам частини другої статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та їх посадові особи зобов`язані діяти виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За встановлених обставин колегія суддів дійшла висновку, що після визнання неконституційною частини сьомої статті 43 Закону №2262-ХІІ, яка передбачала обмеження максимального розміру пенсії, правові підстави для застосування такого обмеження до пенсії позивача відсутні. Водночас положення Закону №3668-VI не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки вони не змінюють правового регулювання, визначеного спеціальним Законом №2262-ХІІ з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 №7-рп/2016. Отже, застосування відповідачем обмеження максимальним розміром пенсії є безпідставним та таким, що не відповідає вимогам закону.
При цьому колегія суддів звертає увагу, що проведення індексації пенсії позивача за правилами, встановленими постановами Кабінету Міністрів України, фактично втрачає своє правове та соціальне призначення у разі одночасного застосування обмеження максимальним розміром пенсії. За таких умов суми індексації не призводять до реального збільшення пенсійної виплати, що нівелює саму мету законодавчо гарантованого механізму індексації, спрямованого на підтримання купівельної спроможності пенсії та забезпечення належного рівня соціального захисту пенсіонера.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України здійснити виплату пенсії з урахуванням індексації, передбаченої постановами Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №118, від 24.02.2023 №168 та від 23.02.2024 №185, без застосування обмеження її максимальним розміром та з урахуванням раніше проведених виплат.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги про пред`явлення позову до неналежного відповідача є необґрунтованими, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.
При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, 
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 22 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків передбачених п. 2 ч. 5ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач В.О. Аліменко

Судді Н.В. Безименна

Т.Р. Вівдиченко