ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 серпня 2026 року
м. Київ
справа № 361/3676/25
провадження № 61-7363св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Друга Броварська нотаріальна контора Київської області,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року у складі судді Писанець Н. В. та постанову Київського апеляційного суду 
від 31 березня 2026 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., 
Лапчевської О. Ф., Мостової Г. І.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Друга Броварська нотаріальна контора Київської області, про визнання заповіту недійсним.
2. На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_3 , за фактом смерті якого державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л. Л. заведено спадкову справу № 73480014 від 31 грудня 
2024 року.
3. Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся він та рідна сестра померлого ОСОБА_2 .
4. За життя померлий ОСОБА_3 склав заповіт від 16 січня 1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В. Г. та зареєстрований в реєстрі № 1-282. За змістом заповіту, спадкодавець ОСОБА_3 , який мешкав в с. Княжичі Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті, все своє належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме йому на момент смерті та на що матиме право, заповів ОСОБА_2 .
5. Посилався на те, що у заповіті відсутні будь-які відомості щодо дати та місця народження, паспортних даних особи спадкодавця, місця його проживання на момент складання заповіту, характер родинного зв`язку спадкодавця зі спадкоємцем, інших ідентифікуючих інформаційних даних, за якими б вбачалась можливість встановлення особи спадкодавця. Також відсутні такі саме відомості щодо особи спадкоємця. Зазначене, на його думку, унеможливлює встановлення як особи спадкодавця, так і особи спадкоємця за заповітом від 16 січня 1992 року, що є підставою для визнання такого заповіту недійсним.
6. Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним заповіт від 16 січня 1992 року, посвідчений державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В. Г. та зареєстрований в реєстрі за № І-282.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
7. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області 
від 04 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
8. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний заповіт було складено у письмовій формі, підписано власноручно заповідачем, в присутності державного нотаріуса, яким було перевірено дієздатність заповідача та роз`яснено йому права і наслідки укладання заповіту, що в свою чергу свідчить про повне дотримання вимог закону. Заповіт містить останню волю заповідача та з моменту його складання не змінювався. Це свідчить про дійсність намірів померлого ОСОБА_3 залишити усе наявне у нього майно на момент смерті рідній сестрі. Текст оспорюваного заповіту не конкретизує майно заповідача та наявність чи відсутність відомостей про родинні зв`язки зі спадкоємицею, її дати народження та місця проживання, однак, це не може впливати на дійсність волі померлого чи на законність заповіту в цілому.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
9. Постановою Київського апеляційного суду від 31 березня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року залишено без змін.
10. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Позивачем не було доведено належними, допустимими та достатніми доказами порушення вимог щодо форми та посвідчення спірного заповіту, а отже, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Узагальнені доводи касаційної скарги
11. 01 червня 2026року ОСОБА_1 до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 березня 2026 року, ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
12. Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суд апеляційної інстанції застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 752/11266/20 та від 22 вересня 2021 року у справі № 542/345/19/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України).Також вказує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статті 23 Закону Української РСР «Про державний нотаріат», пункту 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5 та частини першої статті 48 Цивільного кодексу Української РСР (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
13. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не урахували, що оспорюваний заповіт не містить жодних відомостей щодо місця проживання (адреси) як особи спадкодавця, так і особи спадкоємця, а тому наявні належні та достатні підстави для застосування до такого заповіту правових наслідків, передбачених частиною першою статті 48 ЦК Української РСР. Про відсутність необхідних відомостей для належної ідентифікації особи спадкоємця майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 зазначала і Друга броварська державна нотаріальна контора Київської області, на що не звернули належної уваги суди попередніх інстанцій при вирішенні спору. Суди неналежним чином оцінили докази.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
14. Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2026 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.
15. Ухвалою Верховного Суду від 06 липня 2026 року поновлено 
ОСОБА_1 строк на касаційне оскарженнярішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року та постанови Київського апеляційного суду від 31 березня 2026 року, відкрито касаційне провадження у справі № 361/3676/25, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.
16. 16 липня 2026 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
17. 17 липня 2026 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Мозговий О. О., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу  ОСОБА_1 , у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.
18. Постилається на те, що суди попередніх інстанцій належним чином встановили усі обставини справи та правильно застосували норми матеріального права. Оспорюваний заповіт було складено відповідно до вимог статті 541 ЦК Української РСР, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. Вважає, що у в касаційній скарзі не обґрунтовано, які саме висновки Верховного Суду не були враховані судом апеляційної інстанції, які норми матеріального та процесуального права порушені під час розгляду справи.
19. Додатково зауважує, що державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області Падучак-Коваль Л. Л. було прийнято її заяву від 21 січня 2025 року про прийняття спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 її рідного брата ОСОБА_3 , що підтверджує чинність заповіту та його відповідність вимогам статті 541 ЦК Української РСР.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20.  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 .
21. Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 25 листопада 1978 року, виданим Княжицькою сільською радою Броварського району Київської області, ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_1 .
22. 31 грудня 2024 року після смерті ОСОБА_3 державним нотаріусом Другої Броварської державної нотаріальної контори Київської області 
Падучак-Коваль Л. Л. заведено спадкову справу №73480014.
23. Згідно із заповітом від 16 січня 1992 року, посвідченим державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області 
Базир В. Г. та зареєстрованим в реєстрі № 1-282, ОСОБА_3 , який мешкав в 
с. Княжичі Броварського району Київської області, на випадок своєї смерті, все своє належне йому майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалось, а також все те, що належатиме йому на момент смерті та на що матиме право останній, заповів ОСОБА_2 .
24. 31 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька ОСОБА_3 .
25. 20 січня 2025 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті свого брата ОСОБА_3 .
26. 10 жовтня 1987 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_5 у зв`язку з чим їй присвоєно прізвище « ОСОБА_2 ». Після розірвання шлюбу на підставі свідоцтва серії НОМЕР_2 , виданого 27 березня 1993 року Броварським районним відділом РАГС, ОСОБА_2 присвоєно прізвище « ОСОБА_2 ».
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
27. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
28. Згідно з положеннями пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
29. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
30. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
31. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
32. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
33. Спірні правовідносини стосуються вирішення питання про наявність правових підстав для визнання заповіту ОСОБА_3 від 16 січня 1992 року, посвідченого державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В. Г. та зареєстрованого в реєстрі №1-282, недійсним через відсутності у ньому ідентифікуючих ознак особи спадкодавця та спадкоємця.
34. Відповідно до частини першої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.
35. Верховний Суд уже зауважував, що наявність підстав для визнання заповіту недійсним має встановлюватися судом на момент його вчинення.
36. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах від 22 вересня 2021 року в справі № 542/345/19, від 04 травня 2022 року у справі № 752/11266/20.
37. Оскільки заповіт було вчинено у 1992 році, то спір про визнання заповіту недійсним має вирішуватися на підставі норм, які були чинними в момент його вчинення, тобто ЦК Української РСР, в редакції 1963 року.
38. Відповідно до частини першої статті 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.
39. Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (стаття 541 ЦК Української РСР).
40. Статтею 544 ЦК Української РСР було передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт.
41. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить.
42. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.
43. Недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому (частина перша статті 545 ЦК Української РСР).
44. Відповідно до частини першої статті 45 ЦК Української РСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.
45. Недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей (частина перша статті 48 ЦК Української РСР).
46. Аналіз вказаних норм свідчить, що: в ЦК УРСР не передбачалося конструкції нікчемності заповіту внаслідок його складення з порушенням вимог щодо форми та посвідчення; у разі складення заповіту з порушенням вимог щодо форми та посвідчення такий заповіт міг оспорюватися у разі пред`явлення відповідної позовної вимоги (зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 вересня 2021 року у справі № 542/345/19, від 04 травня 2022 року у справі № 752/11266/20).
47. Статтею 23 Закону Української РСР «Про державний нотаріат», у редакції, яка була чинною на час посвідчення оспорюваного заповіту, було визначено вимоги, які пред`являються до текстів документів, що подаються для вчинення нотаріальних дій. Частиною першою зазначеної статті було передбачено, що тексти нотаріально посвідчуваних угод, засвідчуваних копій документів і виписок з них, тексти перекладів повинні бути написані ясно і чітко; числа і строки, які відносяться до змісту посвідчуваних угод, мають бути позначені хоча б один раз словами, а назви юридичних осіб, прізвища, імена та по батькові громадян - без скорочень і з зазначенням їх адрес.
48. Відповідно до частини першої статті 25 зазначеного Закону всі нотаріальні дії, вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій.
49. Державні нотаріуси та інші службові особи, які вчиняють нотаріальні дії: відмовляють у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законові; не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що порочать честь і гідність громадян (частина перша статті 28 Закону Української РСР «Про державний нотаріат»).
50. Заінтересована особа, яка вважає неправильною вчинену нотаріальну дію або відмову у вчиненні нотаріальної дії, вправі подати про це скаргу в районний (міський) народний суд за місцем знаходження державної нотаріальної контори, виконавчого комітету міської, селищної, сільської ради народних депутатів (частина перша статті 29 Закону Української РСР «Про державний нотаріат»).
51. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
52. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
53. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
54. Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
55. Встановивши, що оспорюваний заповіт було складено у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчено державним нотаріусом Броварської державної нотаріальної контори Київської області Базир В. Г. (зареєстровано в реєстрі №1-282), який не встановив підстав для відмови у вчиненні відповідної нотаріальної дії, разом з тим текст заповіту викладений чітко та зрозуміло, особа заповідача визначена з урахуванням вимог статті 23 Закону Української РСР «Про державний нотаріат», а особа спадкоємця встановлена, зокрема з огляду на наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним.
56. Колегія суддів додатково зауважує, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного/недійсного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як недійсного з підстав, що прямо не передбачені нормами ЦК, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.
57. Схожі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20.
58. Оспорюваний заповіт складений з дотриманням вимог статті 541 ЦК Української РСР. Наявність у заповідача вільного волевиявлення на укладення зазначеного правочину позивачем не заперечується. З огляду на визначений ОСОБА_1 суб'єктний склад справи, останнім також визнається факт того, що його батько ОСОБА_3 розпорядився своїм майном саме на користь сестри - ОСОБА_2 .
59. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, з урахуванням принципу балансу вірогідностей, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
60. Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, значною мірою зводяться до переоцінки доказів, яким суд надав обґрунтовану правову оцінку.
61. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
62. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях судів попередніх інстанцій, питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.
63. Висновки суду першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
64. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
65. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 грудня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович