ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 липня 2026 року
м. Київ
справа № 295/7911/18
провадження № 51-4301км19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі: 
головуючого	ОСОБА_1 ,	
суддів	ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 	
за участю: секретаря судового засідання захисника	 ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,	
прокурора	ОСОБА_6 , 	
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, жителя АДРЕСА_1, 
на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року.
Обставини справи

1. Оскарженим вироком ОСОБА_8 засуджено за частиною 3 статті 369 Кримінального кодексу України (КК) до позбавлення волі на строк 4 роки без конфіскації майна.
2. Суд визнав доведеним, що 04 квітня 2018 року в службовому кабінеті тимчасово виконуючого обов`язки начальника відділу безпеки дорожнього руху Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції у м. Житомирі засуджений надав ОСОБА_9 , службовій особі, що займає відповідальне становище, неправомірну вигоду в сумі 5000 грн за непритягнення його та інших осіб до відповідальності за розміщення транспортних засобів з порушенням правил дорожнього руху та незаконну торгівлю підакцизними товарами на автодорозі поблизу сіл Болярка, Березівка та Василівка Житомирського району Житомирської області.
3. Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 05 червня 2019 року залишено вирок без змін.
4. 19 лютого 2020 року цей Суд скасував згадану ухвалу та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції, зазначивши, що апеляційний суд належно не перевірив зазначених в апеляційній скарзі доводів захисту щодо провокації злочину правоохоронними органами та не надав відповідей на них.
5. Після нового апеляційного розгляду оскарженою ухвалою апеляційна інстанція залишила вирок без зміни. 
Вимоги і доводи касаційної скарги 

6. Захисник, посилаючись на пункт 1 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (КПК), просить скасувати оскаржені судові рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
7. Вона стверджує, що суд апеляційної інстанції:
всупереч постанові Суду від 19 лютого 2020 року належним чином не перевірив доводи захисту про наявність провокації злочину;
ґрунтував висновок про винуватість засудженого на недопустимих доказах та залишив без розгляду клопотання захисту про визнання доказів недопустимими;
порушив право засудженого на захист та справедливий суд, оскільки провів розгляд без участі засудженого та його захисника, а також не розпочав судовий розгляд спочатку після зміни складу суду.
8. Крім цього, зазначає, що висновок про те, що ОСОБА_9 займав відповідальне становище, не підтверджується матеріалами справи.
Позиції учасників касаційного розгляду

9. Сторона захисту підтримала доводи касаційної скарги. 
10. Прокурор просив відмовити у задоволенні касаційної скарги сторони захисту.
11. Іншим учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило.
Оцінка Суду

12. Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи сторін, Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
13. Частиною 2 статті 433 КПК передбачено, що касаційна інстанція переглядає рішення судів попередніх інстанцій у межах касаційної скарги. Згідно з частиною 2 статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення касаційна інстанція має керуватися статтями 412-414 КПК. 
14. В попередній постанові Суду (див. пункт 4 вище)були надані відповіді на ряд доводів, які піднімаються в касаційній скарзі, тому Суд не розглядатиме їх повторно. 19 лютого 2020 року Суд скасував ухвалу апеляційної інстанції лише через неналежне дослідження заяви про підбурювання до вчинення злочину, тому Суд обмежує свій розгляд перевіркою саме цього аспекту справи і скарг, що стосуються процедури розгляду в апеляційному суді.
Щодо провокації злочину
15. Сторона захисту стверджує, що інспектори поліції спровокували засудженого на вчинення злочину, який він не вчинив би без активного сприяння правоохоронців. Первинний рапорт інспектораОСОБА_10 від 20 березня 2018 року, на думку захисту, доводить заздалегідь сформовану мету правоохоронного органу на підбурювання засудженого. Захисник також звертає увагу на телефонні з`єднання від 23 березня, 03 та 04 квітня 2018 року, ініціатором яких виступав інспектор ОСОБА_10 , та посилається на покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 щодо фактів психологічного тиску й вимагання поліцейськими грошей у засудженого.
16. Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що досліджуючи питання, чи не був злочин наслідком провокації (пастки) з боку органу розслідування, суди мають перевірити, зокрема, підстави, чому операція була розпочата, у тому числі, чи були об`єктивні підозри щодо причетності обвинуваченого до кримінальної діяльності або його схильності вчинити злочин, ступінь залученості поліції до злочину та характер будь-якого підбурювання або тиску, якому був підданий обвинувачений, тощо[1]. В обвинуваченого має бути можливість доводити свою позиції відносно кожного з цих пунктів[2].
17. Перевіривши матеріали провадження та оцінивши висновки апеляційного суду, Суд вважає, що сторона обвинувачення спростувала версію підбурювання. 
18. Дляоцінки матеріального критерію провокації Суд застосовує усталені стандарти ЄСПЛ, який вимагає з`ясувати, чи було розслідування переважно пасивним і чи виник умисел засудженого до втручання оперативних служб. Суд також підкреслює, що жодна з обставин сама по собі не може бути визначальною для висновку про наявність або відсутність провокації. Лише оцінивши всі фактичні і юридичні аспекти події в сукупності, можна зробити висновок, чи була поведінка агентів такою, що спонукала особу до дій, які та не вчинила б без їх втручання[3].
19. Суд не може розглядати епізод, пов`язаний з передачею грошей засудженим, відірвано відконтексту діяльності засудженого. У справі є докази (зокрема, показання дружини засудженого ОСОБА_13 та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_11 ) того, що засуджений протягом тривалого часу - від 10 до 17 років - нелегально торгував дизельним пальним на автодорозі. Тривалість існування такого промислу на міжнародній автомагістралі вказують на сформований, адаптований до зовнішніх ризиків modus operandi засудженого.
20. Як встановив суд першої інстанції, під час першого контакту зінспекторами поліції 16 березня 2018 року на автодорозі Київ-Чоп саме засуджений виявив ініціативу уникнути відповідальності за незаконну торгівлю пальним. Він назвався «старшим групи», запитав про можливість продовження діяльності без документів і наполегливо вимагав організації зустрічі з керівництвом патрульної поліції.
21. Суд вважає, що за наявності специфічного інституційного досвіду своєї діяльності засуджений сприймав контакт з інспекторами патрульної поліції не як несподіваний психологічний тиск, здатний спонукати його до порушення закону, а як прогнозований ризик. Для особи, чий промисел роками функціонував поза межами правового поля, корупційний варіант врегулювання конфлікту виступав звичним елементом бізнес-моделі, а не ідеєю, яку правоохоронці штучно імплантували в його свідомість під час експерименту. Свідченням попереднього досвіду засудженого є, зокрема, зафіксована у протоколі за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій (НСРД) фразазасудженого: «і раніше таку допомогу носили у райвідділ». 
22. Аналіз цих обставин в сукупності свідчить про наявність у засудженого заздалегідь сформованої готовності встановити корупційні стосунки для безперешкодного продовження свого промислу, що спростовує тезу про те, що представники органів правопорядку спровокували «вразливу»особу на вчинення злочину, який вона ніколи б не вчинила за інших обставин. 
23. Тому Суд вважає, що первинний імпульс до вчиненняправопорушення виходив виключно від засудженого, і правоохоронні органи не створювали корупційного наміру, а лише зафіксували його об`єктивне виявлення.
24. Враховуючи цей висновок, Суд не надає вирішального значення тому факту, що в ході контролю за вчиненням злочину телефонні дзвінки 23 березня, 03 та 04 квітня 2018 року здійснені інспектором ОСОБА_10 . Суд також не має підстав ставити під сумнів висновки попередніх інстанцій щодо недостовірності показань ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в контексті подій, які були предметом розгляду.
25. Враховуючи викладене, Суд відхиляє цей довід сторони захисту.
Щодо доведеності статусу ОСОБА_9 .

26. Сторона захисту стверджує, що матеріали провадження не доводять зайняття ОСОБА_9 відповідального становища, через що суди нижчих інстанцій безпідставно кваліфікували дії засудженого за частиною 3 статті 369 КК. 
27. Оцінюючи цей аргумент, Суд наголошує на важливості принципу процесуальної добросовісності та неприпустимості стратегії «процесуального вичікування». Касаційний суд перевіряє правомірність вирішення правового спору, межі якого сторони чітко окреслили в судах попередніх інстанцій. 
28. Відповідно до статті 438 КПК суд касаційної інстанції вправі скасувати або змінити оскаржені судові рішення лише у випадку допущених судами істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність або невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Суд не вправі скасовувати чи змінювати судові рішення, якщо суди нижчих інстанцій повністю дотрималися норм матеріального і процесуального права.
29. Частини 1 і 3 статті 26 КПК України гарантують свободу сторін кримінального провадження у використанні своїх прав у межах та у спосіб, які передбачає цей Кодекс, а суд вирішує лише ті питання, які сторони безпосередньо винесли на його розгляд. Відповідно до частини 1 статті 404 КПК апеляційний суд переглядає вирок суду першої інстанції строго в межах поданої апеляційної скарги. 
30. Протягом провадження в суді першої інстанції сторона захисту не ставила під сумнів статус ОСОБА_9 як службової особи, яка займає відповідальне становище. Також в апеляційній скарзі сторона захисту не заявляла такий довід.
31. Апеляційний суд при розгляді справи повністю дотримався вимог процесуального закону, розглянувши справу в межах апеляційних скарг і прийнявши відповідні рішення за доводами, порушеними сторонами перед апеляційною інстанцією. Таким чином, апеляційний суд діяв правомірно, коли не давав оцінки доводу, який сторони не винесли на його розгляд у встановленому законом порядку.
32. Відповідно до примітки 2 до статті 368 КК, посада керівникаструктурного підрозділу органу державної влади (яким є територіальне управління Департаменту патрульної поліції Національної поліції України) свідчить про відповідальне становище відповідної службової особи. Виконання функцій, притаманних цій посаді, на тимчасовій основі не спростовує висновку, що під час виконання цих функцій особа займала відповідальне становище.
33. Тому Суд відхиляє цей довід сторін захисту, оскільки дотримання апеляційним судом процесуальних правил не може бути підставою для скасування постановленого вироку[4].
Щодо процесуальних порушень під час апеляційного розгляду
34. Суд не погоджується з доводом сторони захисту, що засуджений і його захисник були протиправно позбавлені можливості взяти участь у апеляційному розгляді.Судовий розгляд цієї справи триває з 2018 року. 
35. Засуджений виїхав до Республіки Польща і неодноразово надсилав апеляційному суду письмові повідомлення, у яких просив проводити апеляційний розгляд за його відсутності.
36. Протягом більш ніж двох років (у період з 2022 по 2024 рік) апеляційний суд неодноразово відкладав судові засідання виключно за клопотаннями адвокатаОСОБА_14 , яка посилалася на обставини воєнного стану. Суд апеляційної інстанції вжив усіх можливих заходів для забезпечення її участі: постановляв ухвали про проведення засідань в режимі відеоконференції, надсилав офіційні листи-роз`яснення та звертався до КДКА Житомирської області. У захисника була технічна та юридична можливість взяти участь у процесі, якою вона знехтувала, демонструючи неналежну процесуальну поведінку.
37. За таких обставин, коли обвинувачений прямо відмовився відособистої участі, а його захисник протягом двох років ухилялась від явки до суду та відхиляла пропозиції щодо дистанційної участі, апеляційний суд ухвалив обґрунтоване рішення завершити розгляд. Конституційне право на захист та засада змагальності (стаття 22 КПК) передбачають створення державою рівних і справедливих умов для представлення позиції, але не зобов`язують суд ставати заручником бездіяльності чи процесуального зловживання з боку учасників. 
38. Суд вважає необґрунтованими і доводи захисника про порушення судом апеляційної інстанції вимог статті 319 КПК щодо незмінності складу суду.
39. Відповідно до частини 2 статті 319 КПК суд у разі заміни судді може ухвалити рішення про відсутність необхідності розпочинати судовий розгляд спочатку, якщо таке рішення невпливає негативно на судовий розгляд, і сторони не наполягають на новому проведенні процесуальних дій. Після звільнення судді ОСОБА_15 у відставку, його замінила суддя ОСОБА_16 . Нова суддя офіційно заявила про повне ознайомлення з ходом провадження та аудіозаписами, визнавши повторне проведення здійснених дій недоцільним.
40. Норма частини 2 статті 319 КПК містить застереження щодозгоди сторін на продовження розгляду. Сторона обвинувачення не висловила заперечень проти продовження розгляду. Сторона захисту була відсутня під час вирішення цього питання внаслідок обставин, наведених вище. За таких обставин, у апеляційного суду не було підстав вважати відсутність прямо висловленої згоди сторони захисту перешкодою для продовження розгляду в новому складі.
41. Тому Суд вважає, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції недопущено.
Підсумок
42. Таким чином, у ході розгляду кримінального провадження Судом не встановлено істотних порушень норм матеріального та процесуального права, які дають підстави для скасування або зміни оскаржених судових рішень, а тому Суд вважає, що касаційну скаргу сторони захисту слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2019 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення. 
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2   ОСОБА_3 

[1] Burak Hun v. Turkey, no. 17570/04, § 44, 15 December 2009; Sepil v. Turkey, no. 17711/07, § 34, 12 November 2013

[2] Ramanauskasv. Lithuania [GC], no. 74420/01, § 71, ECHR 2008; Yakhymovych v. Ukraine, no. 23476/15, § 38, 16 December 2021; Furcht v. Germany, no. 54648/09, § 51, 23 October 2014

[3] 03 жовтня 2023 року, № 758/15672/15-к, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114086734; 30 січня 2024 року, № 725/1375/19, https://reyestr.court.gov.ua/Review/116993773 

[4] 01 листопада 2023 року, № 137/784/20, https://reyestr.court.gov.ua/Review/114685488; 07 червня 2023 року, № 404/3554/21, https://reyestr.court.gov.ua/Review/111487312; 11 квітня 2023 року, № 759/51/18, https://reyestr.court.gov.ua/Review/110339365; 15 січня 2019 року, № 766/12433/17, https://reyestr.court.gov.ua/Review/79314132