Справа № 344/7948/25
Провадження № 2/344/586/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2026 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:
головуючого - судді Мелещенко Л.В. 
за участю секретаря судового засідання – Дутки Р.-І.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.
Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Феденчук Іван Миколайович звернувся до суду з позовом до відповідача 1 ОСОБА_2 , відповідача 2 ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказує, що у 2020 році ОСОБА_1 подано до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області позовну заяву до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - боргу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США.
Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області ухвалою від 21 грудня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі №344/17224/20, підготовче засідання призначено на 22 лютого 2021 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 червня 2021 року у справі № 344/17224/20 визнано та затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США.
11.06.2024 дана ухвала від 23 червня 2021 року у справі № 344/17224/20 була повернута Івано-Франківським відділом державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
ОСОБА_1 05.12.2024 подано до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича заяву про примусове виконання рішення, в якій просив у зв`язку з невиконанням боржником ухвали суду у добровільному порядку прийняти до виконання ухвалу № 344/17224/20, видану 23.06.2021 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.
Адвокатом Феденчуком І.М., діючого в інтересах ОСОБА_1 , 15.04.2025 подано приватному виконавцю виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукому Олегу Васильовичу заяву про хід виконання виконавчого провадження, який своєю відповіддю від 19.04.2025 № 01-29/4440 повідомив, що при здійсненні пошуку майна боржника ОСОБА_2 у виконавчому провадженні встановлено, що боржником 18.02.2021 було відчужено трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2284272526101. Вказана квартира була відчужена боржником на підставі договору дарування від 18.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 360. Обдарованим за даним договором є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що згідно даних реєстру актів цивільного стану є сином боржника ОСОБА_2 (актовий запис про народження № 460 від 25.03.2025).
Позивач вважає, що, відчуживши (подарувавши) єдине належне нерухоме майно на користь свого сина, відповідач намагається будь-яким чином унеможливити поновлення порушених прав ОСОБА_1 ..
Договір дарування від 18.02.2021 має очевидні ознаки фіктивності і підлягає визнанню недійсним.
Повернення трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв. м. у власність ОСОБА_2 необхідне з метою подальшої можливості примусового виконання ухвали № 344/17224/20, виданої 23.06.2021 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про затвердження мирової угоди. 
Укладений договір дарування квартири від 18.02.2021, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 360, яка могла б бути реалізована в порядку примусового виконання ухвали № 344/17224/20 після відкриття виконавчого провадження в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачем на шкоду його інтересам як позивача. 
ОСОБА_2 відчужив належну йому квартиру на користь свого сина ОСОБА_3 після того, як було відкрито провадження в суді у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - боргу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США.
Враховуючи наведене, позивач просить суд визнати недійсним договір дарування квартири від 18 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 360 (а.с. 1-5).
02 травня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Феденчук Іван Миколайович подав до суду заяву про поновлення строку позовної давності, в якій зазначає, що позивач дізнався про договір дарування квартири від 18.02.2021 тільки 19.04.2025 з відповіді приватного виконавця виконавчого округу Безрукого О.В. (а.с. 25-26).
Процесуальні дії у справі.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 травня 2025 року дану справу розподілено головуючому судді Мелещенко Л.В. (а.с. 34).
 
Ухвалою суду від 08 травня 2025 року  прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін (а.с. 35-36).
 
Ухвалою суду від 06 травня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним задоволено у повному обсязі. Вжито заходи забезпечення позову шляхом: заборони ОСОБА_3 відчужувати трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв.м; заборони ОСОБА_3 реєструвати місце проживання будь-яких осіб у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв.м. (а.с.42-46).
Ухвалою суду від 30 жовтня 2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті ( а.с. 97-99).
Пояснення учасників справи у судовому засіданні.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, пояснив, що жодні кошти за мировою угодою ним від боржника ОСОБА_2 не було отримано.
У судовому засіданні адвокат Феденчук І.М. позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, просив позов задовольнити.
Відповідач 1 ОСОБА_2 у судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.
У судове засідання відповідач 2 ОСОБА_3 не прибув, але його представник- адвокат Павликівська Г.М. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, пояснила, що у відповідача є транспортний засіб, на який можна звернути стягнення, договір не може бути визнаний недійсним, оскільки ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, просила у задоволенні позову відмовити.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Суд, вислухавши сторони, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 344/17224/20 за позовом представника позивача Федоровича Василя Богдановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Призначено підготовче засідання на 22 лютого 2021 року об 11:30 год у приміщенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області (вул. Грюнвальдська, 11, м. Івано-Франківськ, Івано-Франківської області, 76018, зал №14) з викликом сторін (а.с. 8).
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 червня 2021 року у справі № 344/17224/20 визнано та затверджено укладену між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 . Паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області 16 травня 1997 року. Ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ), що є Позивачем у даній справі, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_3 . Паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Івано-Франківським МУВС МВС в Івано-Франківській області 20 вересня 1996 року. Ідентифікаційний номер: НОМЕР_4 ), що є Відповідачем у даній справі, разом іменуючи «Сторони», обговоривши між собою предмет позову, що перебуває на розгляді в Івано-Франківському міському суді, і виходячи з того, що Сторони прийшли до висновку про можливість закінчення розгляду даного спору мирним шляхом і укладенням між Сторонами мирової угоди на наступних умовах:
1. Мирова угода укладається сторонами з метою повного та остаточного врегулювання спору щодо боргових зобов`язань, які виникли на підставі розписки від 30 червня 2020 року, на основі взаємних поступок і стосується прав та обов`язків сторін.
2. Сторони визнають, що предметом даного спору є грошові кошти в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США.
3. Відповідач та Позивач, які діють свідомо, добровільно, за взаємною згодою і попередньою домовленістю, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, домовились, що кошти в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США будуть передаватись (повертатись) Позивачу щомісячно наступними траншами:
01 вересня 2021 року Відповідач повинен передати Позивачу 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 жовтня 2021 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 листопада 2021 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 грудня 2021 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 січня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 лютого 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 березня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 квітня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 травня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 червня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 липня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 серпня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 вересня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 жовтня 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США;
• 01 листопада 2022 року - 2000, 00 (дві тисячі) доларів США.
4. Сторони домовились, що передача коштів, зазначених у п. 3 даної мирової угоди, буде здійснюватися у готівковій формі в доларах США або в гривнях згідно курсу НБУ на час передачі коштів, шляхом передачі Відповідачем або уповноваженою ним особою - Баскевич Галиною Петрівною Позивачу або уповноваженій ним особі - Думі Юрію Зіновійовичу таких коштів особисто в руки або перерахунку на відповідний банківський рахунок Позивача.
5. Сторони погодили, що на підтвердження факту передання коштів, зазначених у п. 3 даної мирової угоди, складається Позивачем або уповноваженою особою розписка за довільною формою, та передається Відповідачу або уповноваженій особі одночасно з отриманням коштів. Позивач або уповноважена особа зобов`язується щоразу при отриманні коштів від Відповідача або уповноваженої особи писати розписку.
6. Сторони засвідчують, що після виконання Мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових чи фінансових питань та претензій щодо грошових коштів, яке є предметом даної Мирової угоди.
7. Позивач зобов`язується не заявляти до Відповідача жодних інших вимог про повернення коштів, вимог щодо сплати пені, штрафів, відсотків, інфляційних витрат тощо.
8. Усі судові витрати крім сплаченого судового збору в сумі 9000 тис. грн., в тому числі витрати на правову допомогу, покладаються на сторону, яка їх уже понесла, та іншою стороною не відшкодовуються. Сплачену суму судового збору в сумі 9000 тис. грн. Відповідач повертає Позивачу до 25.06.2021 року.
9. Сторони, що уклали цю Мирову угоду, домовились повідомити про це суд, подавши спільну заяву про затвердження та визнання Мирової угоди із закриттям провадження у справі, додавши до заяви дану Мирову угоду.
10. У разі невиконання Сторонами умов даної мирової угоди, затвердженої ухвалою суду у встановленому законом порядку, остання буде виконуватись примусово у відповідності до вимог ст. 208 Цивільного процесуального кодексу України.
11. Сторони стверджують, що дана угода укладена в добровільному порядку, без будь-якого тиску чи обману, умови мирової угоди зрозумілі. Текст угоди прочитаний сторонами особисто, доповнень та зауважень немає.
12. Наслідки укладення мирової угоди та зміст ст. ст. 207, 208, 255 ЦПК України Сторонам роз`яснені і зрозумілі.
13. Дана Мирова угода складена українською мовою і підписана у трьох оригінальних примірниках – один для справи № 344/17224/20 про стягнення боргу за договором позики, що знаходиться в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області та по одному для кожної сторони і набуває чинності з моменту її підписання сторонами та затвердження судом.
Провадження в цивільній справі за позовом представника позивача Федоровича Василя Богдановича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики – закрито (а.с.9-10).
15 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Феденчук І.М. звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого О.В. про хід виконавчого провадження згідно ухвали суду від 23.03.2021 у справі 344/17224/20 про затвердження мирової угоди укладеної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США (а.с. 11).
Приватним виконавцем Безруким О.В. 19.04.2025 надана відповідь № 01-29/4440, в якій повідомлено, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича перебуває виконавче провадження ВП №76715029 з примусового виконання ухвали № 344/17224/20, виданої 23.06.2021 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000,00 доларів США за невиконання умов мирової угоди за три місяці та 9 000,00 гривень судового збору та правничої допомоги. 05.12.2024 постановою про арешт майна боржника накладено арешт на все майно, що належить боржнику в межах суми стягнення, однак згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за боржником відсутнє майно, на яке можна звернути стягнення. Згідно відповідей Головного управління Держпродспоживслужби в Івано-Франківській області, Південно-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області майно боржника, на яке можна звернути стягнення, відсутнє. Згідно відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Івано-Франківській області боржнику належить транспортний засіб OPEL, модель: VECTRA 2.2 І, категорія: Легковий, колір: Синій, рік виробництва: 2002, Номер кузова: НОМЕР_5 , який постановою про розшук майна боржника від 21.02.2025 оголошено в розшук і на даний час приховується боржником. При здійсненні пошуку майна боржника у виконавчому провадженні встановлено, що боржником 18.02.2021 було відчужено трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,4 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2284272526101. Вказана квартира була відчужена боржником на підставі договору дарування від 18.02.2021, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 360. Обдарованим за даним договором є ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що згідно даних реєстру актів цивільного стану є сином боржника ОСОБА_2 (Актовий запис про народження № 460 від 25.03.2025). Враховуючи викладене, майно боржника, на яке можна звернути стягнення для виконання ухвали № 344/17224/20, виданої 23.05.2021 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, відсутнє (а.с. 12).
05.12.2024 ОСОБА_1 подав приватному виконавцю виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукому О.В. заяву про виконання ухвали № 344/17224/20, виданої 23.05.2021 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області (а.с.13).
18.02.2021 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В. посвідчений договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_2 , Дарувальником, та ОСОБА_3 , Обдаровуваним, що діє за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , згода яких отримана у встановленому чинним законодавством порядку та викладена у заяві, підписи на якій посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В., за умовами якого Дарувальник передає, а Обдаровуваний з вдячністю приймає у дарунок нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4 (а.с.14-17).
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, власником квартири АДРЕСА_4 , є ОСОБА_2 (а.с. 18-22).
25.11.2021 державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 67639110 з виконання ухвали суду у справі № 344/17224/20 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 доларів США за невиконання умов мирової угоди за 3 місяці та 9000 гривень судового збору та правничої допомоги (а.с.138).
Державним виконавцем Івано-Франківському відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 11.06.2024 винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП №67639110 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 доларів США за невиконання умов мирової угоди за 3 місяці та 9000 гривень судового збору та правничої допомоги на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (майно боржника не розшукано протягом року) (а.с.139-140).
21.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Івано-Франківської області у виконавчому провадження ВП №76715029 винесена постанова про розшук майна боржника ОСОБА_2 : транспортного засобу OPEL, реєстраційний номер НОМЕР_6 (а.с. 141-142).
Норми права, що підлягають застосуванню, та висновки суду
за результатами розгляду справи.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19,пункт 14)).
У пункті 5 частини третьої статті 2 Цивільного процесуального кодексу України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 Цивільного процесуального кодексу України).
Одним і з визначених у статті 16 Цивільного кодексу України способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої цієї статті).
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 Цивільного кодексу України).
Згідно зі статтею 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 Цивільного кодексу України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(І1)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, зокрема шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України виснував, що ця мета є правомірною (легітимною).
Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2024 року в справі № 700/337/23, від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19 виснував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року в справі № 369/8077/19).
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України).
Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі №128/1878/20).
У Цивільному кодексі України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 Цивільного кодексу України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), на яку, зокрема, у позовній заяві посилається позивач ОСОБА_1 , виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:
– фіктивного (стаття 234 Цивільного кодексу України):
– такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України);
– такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 Цивільного кодексу України).
Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України.
Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21).
Отже, Верховний Суд сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.
Зазначене повністю відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 2-591/11, про те, що оспорити фраудаторний правочин в судовому порядку може лише кредитор, якщо такий правочин призвів до неможливості задовольнити його вимоги за рахунок такого майна.
У постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року в справі № 361/155/21, від 29 червня 2022 року в справі № 750/11492/19 вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання в нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Цивільно-правовий договір (зокрема й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (постанова Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17).
Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивач ОСОБА_1 зазначив, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності, оскільки вчинений сторонами з метою уникнення виконання дарувальником (відповідача) судового рішення.
Судом встановлено, що ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2021 року у справі № 344/17224/20 було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом представника позивача ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. Підготовче засідання призначено на 22 лютого 2021 року.
18 лютого 2021 року був укладений договір дарування квартири між ОСОБА_2 , Дарувальником, та ОСОБА_3 , Обдаровуваним, що діє за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , за яким Дарувальник передав, а Обдаровуваний з вдячністю прийняв у дарунок нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_4 , 
23 червня 2021 року у справі № 344/17224/20 Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області була прийнята ухвала, якою затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за умовами якої сторони домовилися, що кошти в сумі 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США будуть передаватись (повертатись) ОСОБА_1 щомісячно у період з 01 вересня 2021 року по 01 листопада 2022 року; 9000,00 гривень до 25.06.2021.
Ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 червня 2021 року у справі № 344/17224/20 перебувала на виконанні в Івано-Франківському відділі державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області (виконавче провадження ВП № 67639110) та у приватного виконавця виконавчого округу Івано-Франківської області Безрукого Олега Васильовича (виконавче провадження ВП №76715029).
11.06.2024 державним виконавцем Івано-Франківському відділу державної виконавчої служби в Івано-Франківському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні ВП № 67639110 на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (майно боржника не розшукано протягом року).
У виконавчому провадженні ВП №76715029 приватним виконавцем Безруким О.В. було встановлено, що майно боржника, на яке можна звернути стягнення для виконання ухвали № 344/17224/20, виданої 23.05.2021 Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області, відсутнє.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач (дарувальник) подарував належну йому квартиру своєму синові за чотири дні до дати першого підготовчого засідання у справі №344/17224/20 за позовом представника позивача ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.
На час розгляду даної справи мирова угода боржником ОСОБА_2 не виконана, кошти ані у добровільному, ані у примусовому порядку ОСОБА_1 не повернуті.
Також відступні докази про наявність будь-якого майна (рухомого, нерухомого) та доходів у ОСОБА_2 , на яке можна було звернути стягнення. Доказів протилежного стороною відповідача не надано, а судом не встановлено.
Доводи відповідача 2 про наявність на праві власності у ОСОБА_2 транспортного засобу суд оцінює критично та зазначає, що розшук цього транспортного засобу результатів не дає. До того ж сума несплаченого боргу значно перевищує вартість цього транспортного засобу.
Сума, що підлягала стягненню з ОСОБА_2 на підставі судового рішення, складає 30000,00 (тридцять тисяч) доларів США та 9000,00 гривень.
Відповідно до статті 10 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі – Закон № 1404-VIII) заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Згідно з пунктом 2 Розділу 10 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказ Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, при виконанні в примусовому порядку виконавчих документів про стягнення сум коштів, що перевищують п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, виконавець у першу чергу перевіряє наявність коштів/електронних грошей, що знаходяться на рахунках у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронних гаманцях в емітентах електронних грошей боржника шляхом направлення відповідних запитів, а також перевіряє майновий стан боржника.
Відповідно до частини сьомої статті 48 Закону № 1404-VIII у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.
Мінімальна заробітна плата із 01 січня 2021 року по 30 листопада 2021 року становила 6 000,00 гривень, з 01 грудня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 6 500,00 гривень, з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 6 500,00 гривень, з 01 січня 2023 року до 31 грудня 2023 року - 6 700,00 гривень, з 01 січня 2024 року по 31 березня 2024 року – 7 100,00 гривень, з 01 квітня 2024 року по 31 грудня 2024 року – 8 000,00 гривень, з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року – 8000,00 гривень,
Отже, станом на час відкриття виконавчих проваджень за ухвалою суду від 23 червня 2021 року сума стягнення з відповідача перевищувала розмір 20 мінімальних заробітних плат.
На момент звернення до суду з цим позовом (02 травня 2025 року) заборгованість за рішенням суду відповідачем сплачена не була.
Жодних доказів про сплату заборгованості стороною відповідача не надано.
Верховний Суд у постанові від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 виснував, що у таких обставинах відповідач діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Враховуючи наведене, суд вважає, що відповідачі не спростували доводи позивача про те, що оскаржуваний договір дарування відповідачі уклали саме з метою уникнення виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на його майно.
Отже, ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність відкритої провадженням цивільної справи та за наявності заборгованості перед ОСОБА_1 , діючи недобросовісно та всупереч інтересам позикодавця, уклав безоплатний договір дарування нерухомого майна зі своїм сином ОСОБА_3 , який діяв за згодою батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Встановлені обставини свідчать про недобросовісну поведінку та зловживання правом, оскільки вона направлена на приховання квартири від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що, в свою чергу, шкодить інтересам позикодавця ОСОБА_1 .
На підставі викладеного суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь пов`язаної з ним особи, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позикодавцем, очевидно діяв недобросовісно та зловживав правами, оскільки відчуження належного ОСОБА_2 нерухомого майна за спірним договором дарування зменшує його платоспроможність та свідчить про спрямованість на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Отже оспорюваний договір є фраудаторним тобто таким, що вчинений на шкоду кредитору.
Виходячи з вимог статті 261 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.
Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то повинен відмовити в задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як це закріплено положеннями статті 257 Цивільного кодексу України.
Згідно частини першої статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Судом встановлено, що про наявність договору дарування від 18.02.2021 позивачу стало відомо після отримання від приватного виконавця Безрукого О.В. відповіді від 19.04.2025 № 01-29/4440.
Тому саме з 19.04.2025 розпочинається відлік строку позовної давності. 
За таких обставин, суд вважає, що позивач звернувся до суду у строк, встановлений законом.
Усі інші пояснення учасників справи, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених у цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка слідчим суддею не надала можливості встановити обставини, які були б підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) рішення від 10 лютого 2010 року).
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, тому підлягають задоволенню повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 2, 4, 9, 10-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 280-284, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд –

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним – задовольнити у повному обсязі.
Визнати недійсним договір дарування квартири від 18 лютого 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Дорошенко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 360.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування учасників справи: 
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .
Відповідач 1 – ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 .
Відповідач 2 – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_8 , місце проживання: АДРЕСА_6 .

Повний текст рішення складено та підписано 04 вересня 2026 року.

Суддя Мелещенко Л.В.