Справа № 931/657/25  Провадження № 11-кп/802/439/26 | Головуючий у 1 інстанції:  ОСОБА_1
| Доповідач:                 ОСОБА_2

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
О К Р Е МА ДУМКА

21 липня 2026 року | місто Луцьк

Колегією суддів Волинського апеляційного суду у складі головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у закритому судовому засіданні розглядалася апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Нововолинського відділу Володимирської окружної прокуратури Волинської області ОСОБА_5 та представника ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 на вирок Локачинського районного суду Волинської області від 31.03.2026 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.153 КК України.
Даним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.153 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч.4 ст.152 КК України у виді позбавлення волі на строк 11 (одинадцять) років;
- за ч.6 ст.153 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 (п`ятнадцять) років.
На підставі ч.2 ст.20, п.1 ч.1, ч.2 ст.94 КК України застосовано до ОСОБА_8 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_8 до набрання цим вироком законної сили залишено без змін – тримання під вартою в Державній установі «Луцький слідчий ізолятор».
Обчислювати ОСОБА_8 строк покарання з моменту набрання цим вироком законної сили.
Зараховано строк попереднього ув`язнення з часу затримання ОСОБА_8 (з 07.07.2025 року) до часу набрання цим вироком законної сили в строк відбування остаточно визначеного судом за цим вироком покарання відповідно до ч.5 ст.72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК України, включено інформацію про обвинуваченого ОСОБА_8 до Єдиного реєстру осіб, засуджених за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи.
Цивільний позов представників потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_6 , ОСОБА_9 , поданий в інтересах малолітньої ОСОБА_7 , задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь малолітньої ОСОБА_7 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Зобов`язано орган опіки та піклування (виконавчий комітет) Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області відкрити на ім`я дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в установі АТ «Державний Ощадний банк України» особистий рахунок, призначений для отримання компенсації моральної шкоди, стягнутої на користь дитини з ОСОБА_8 , та здійснювати контроль за цільовим використанням таких коштів.
Вироком суду вирішено долю арештованого майна та речових доказів.
За наслідками апеляційного розгляду подані апеляційні скарги прокурора та представника ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_7 залишено без задоволення. Вирок Локачинського районного суду Волинської області від 31.03.2026 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.152, ч.6 ст.153 КК України, залишено без змін.
Вважаю за необхідне висловити окрему думку щодо рішення колегії суддів у частині залишення без змін вироку суду першої інстанції стосовно призначеного ОСОБА_8 покарання.
На моє переконання, у цьому кримінальному провадженні відсутні достатні правові підстави для висновку про те, що призначене засудженому покарання повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та принципу індивідуалізації покарання. Матеріали кримінального провадження містять сукупність обставин, які свідчать про явну невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі винного через його м`якість.
Особливого значення при вирішенні питання про вид і розмір покарання у цьому кримінальному провадженні, на мою думку, набуває те, що кримінальні правопорушення були вчинені щодо малолітньої потерпілої, яка через свій вік перебувала в особливо вразливому та беззахисному стані і була позбавлена реальної можливості захистити себе від злочинних посягань. Посягання на статеву свободу та статеву недоторканість малолітньої особи є одним із найтяжчих злочинів проти особи, оскільки завдає не лише тяжких фізичних, а й глибоких та часто незворотних психічних травм, наслідки яких можуть супроводжувати потерпілу протягом усього життя.
Матеріали кримінального провадження свідчать про винятковий ступінь суспільної небезпечності вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що проявився у способі їх вчинення, характері насильства, інтенсивності злочинних дій, тяжкості заподіяних потерпілій наслідків та повному ігноруванні засудженим фундаментальних прав дитини на особисту недоторканість, безпеку та нормальний фізичний і психічний розвиток. Такі дії свідчать про особливо високий ступінь вини засудженого та виняткову тяжкість вчинених кримінальних правопорушень.
Водночас сама по собі обмежена осудність ОСОБА_8 не може переважати сукупність обставин, які істотно підвищують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а також не може розцінюватися як обставина, яка виключає можливість призначення такого виду покарання. 
Відповідно до ч.2 ст.20 КК України обмежена осудність враховується судом при призначенні покарання, однак вона не має наперед визначального значення та підлягає оцінці у взаємозв`язку з усіма іншими обставинами кримінального провадження. За обставин цієї справи виняткова тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідки, ступінь реалізації злочинного умислу та особливо високий ступінь суспільної небезпечності діянь, на мою думку, переважають ту обставину, що засуджений під час вчинення кримінальних правопорушень не був здатним повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними (був визнаний обмежено осудним).
Окрім цього, обмежена осудність є лише однією з обставин, що підлягає врахуванню при індивідуалізації покарання, однак у цій справі вона не знижує настільки ступінь суспільної небезпечності особи засудженого та вчинених ним діянь, щоб виключити можливість призначення найсуворішого виду покарання, а саме довічного позбавлення волі.
Саме тому вважаю, що вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції в частині призначеного покарання підлягали зміні шляхом призначення ОСОБА_8 покарання: 
- за ч.4 ст.152 КК України у виді 15 років позбавлення волі;
- за ч.6 ст.153 КК України у виді довічного позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно слід визначити обвинуваченому ОСОБА_8 довічне позбавлення волі. В решті вирок залишити без зміни.

Суддя            ОСОБА_2