ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2026 року	м. Львів	Справа № 158/2517/26 пров. № А/857/34787/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Глушка І.В. та Глазька С.М.,
з участю секретаря судового засідання - Нагибайло Т.О.,

а також сторін (їх представників):
від позивача – Мельник М.М.;
від відповідача - Абдуразаков А.М., Воробей П.О.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській обл. на рішення Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 11.06.2026р. в адміністративній справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській обл. до громадянина російської федерації ОСОБА_1 про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України (суддя суду І інстанції: Сіліч Ю.Л., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 12 год. 45 хв. 11.06.2026р., м.Ківерці Волинської обл.; дата складання повного рішення суду І інстанції: 16.06.2026р.),-

В С Т А Н О В И В:

10.06.2026р. (згідно з відомостями реєстраційної позначки суду першої інстанції – 11.06.2026р.) за допомогою системи «Електронний суд» позивач Центральне міжрегіональне управління /ЦМУ/ Державної міграційної служби /ДМС/ у м.Києві та Київській обл. звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив продовжити строк затримання громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, строком на шість місяців (а.с.1-4).

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 11.06.2026р. в задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.80-83).

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, його оскаржив позивач ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл., який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою заявлений позов задовольнити (а.с.87-90).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на момент звернення до суду із цим позовом ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. вжило вичерпних заходів для ідентифікації та примусового видворення відповідача. Зокрема, на момент затримання у відповідача були відсутніми документи, на підставі яких можливо ідентифікувати особу, та які б надавали право перетину кордону. В ході судового розгляду не встановлено наявності обставин, передбачених ст.ст.30, 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», які забороняють примусове видворення відповідача.
Окрім цього, 30.10.2025р., 27.01.2026р., 19.03.2026р., 06.05.2026р. і 04.06.2026р. ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. надіслано запити до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням у сприянні ідентифікації відповідача. Згідно отриманої 23.03.2026р. відповіді діяльність посольств і консульств російської федерації на території України припинена, тому надання сприяння в ідентифікації та документуванню громадян російської федерації, відносно яких прийнято рішення про примусове повернення за межі України, є неможливим.
Отже, на теперішній час особу відповідача не ідентифіковано, у нього відсутні документи, які надають право перетину державного кордону для виїзду з України.
За таких умов вважає, що є наявними умови для продовження строку затримання відповідача на строк шість місяців.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача на підтримання поданої скарги, заперечення відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду та підтверджено матеріалами справи, 15.10.2025р. співробітниками ДСР НП України виявлено громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який порушив Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», а саме: проживав без документів, які б надавали йому право законного перебування на території України (а.с.6).
У ході перевірки встановлено, що відповідач прибув до України 31.08.2023р. з приватною метою, перетнувши державний кордон через ПП «Лужанка» (а.с.7).
22.11.2024р. відповідача документовано посвідкою на постійне проживання в Україні, яку відкликано 23.06.2025р., разом з дозволом на імміграцію в Україну (а.с.8). Після закінчення законного строку перебування, відповідач не покинув територію України.
23.06.2025р. уповноваженими особами ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. відносно відповідача прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, згідно якого відповідач був зобов`язаний до 21.07.2025р. покинути територію України (а.с.8-10).
15.10.2025р. уповноваженими особами Білоцерківського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. відносно відповідача прийнято рішення про примусове видворення з України та відібрано розписку про ознайомлення зі змістом і отримання цього рішення (а.с.13-14).
В той же день, о 15 год. 35 хв. 15.10.2025р. уповноваженими особами Білоцерківського об`єднаного відділу ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській обл. затримано відповідача для з`ясування причин та обставин правопорушення і умов, що йому сприяли, у порядку ч.2 ст.263 КУпАП, строком на 72 години та поміщено до Волинського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - ПТПІ) (а.с.10-13, 15-17).
16.08.2025р. ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. звернулось до Ківерцівського районного суду Волинської обл. з адміністративним позовом до відповідача про його затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до ПТПІ строком на 6 (шість) місяців.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 17.08.2025р., залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025р., ухвалено затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк, визначений ч.11 ст.289 КАС України, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати 4 (чотири) місяці (а.с.22-24, 29-31).
В подальшому постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 31.03.2026 року, скасовано рішення Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 12.02.2026р., яким відмовлено в задоволенні позову ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. до громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про продовження строку затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України; ухвалено нове рішення про продовження строку затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення з продовженням утримання у пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України на строк, достатній для виконання судового рішення, але який не може перевищувати 2 (два) місяці (а.с.25-28, 32-34).
Також рішенням Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 13.04.2026р. ухвалено продовжити строк затримати громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового строком на 2 (два) місяці (а.с.35-37).

Окрім цього, під час судового розгляду з`ясовано, що громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на території України у 2000 році разом із батьками.
У 2013 році відповідач закінчив Київський обласний ліцей-інтернат фізичної культури і спорту (а.с.52).
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , у 2019 році отримав звання «Майстра спорту України з боротьби греко-римської» (а.с.53).
27.07.2021р. видано ТСЦ 3242 відповідачу посвідчення водія серії НОМЕР_2 (а.с.68-69).
13.05.2005р. відповідач зареєстрований Білоцерківською ДПІ ГУ ДПС у Київській обл. в державному реєстрі платників податків; РНОКПП НОМЕР_3 (а.с.70).
Також до матеріалів справи відповідач долучив копію паспорту громадянина російської федерації типу Р, номер паспорту НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 31.10.2022р., строком дії до 31.10.2032р.
На 43 сторінці вищевказаного документу наявна відмітка ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. (позивача) про видачу відповідачу посвідки на постійне місце проживання № НОМЕР_5 від 21.11.2024р. (а.с.54-55).

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач надав копію чинного паспорту громадянина російської федерації, а тому є повністю ідентифікованим.
Окрім цього, на 43 сторінці вищевказаного документу наявна відмітка ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. (позивача) про видачу відповідачу посвідки на постійне місце проживання. Така посвідка видавалися відповідачу із встановленням міграційним органом його особи, тобто ідентифікацією, чому передувала відповідна процедура.
Зазначені письмові докази у своїй сукупності свідчать про можливість ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. повністю ідентифікувати особу відповідача.
У розглядуваному випадку дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією на теперішній час припинені, а тому продовження строку затримання призведе до безпідставного та свавільного позбавлення волі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; такий захід не є адекватним та співмірним, оскільки він є фактично ідентифікованим.
Окрім цього, відповідач по справі виявив своє бажання співпрацювати з органами міграційної служби. За таких умов судом не встановлено наявність обставин, передбачених п.п.1, 2 ч.13 ст.289 КАС України для можливості продовження строку затримання іноземця, відповідно до положень закону.
Отже, зазначені позивачем обставини не є підставою для продовження строку затримання відповідача, особу якого ідентифіковано.
При цьому, суд не бере до уваги посилання позивача на відсутність співпраці з боку іноземця, оскільки вказана особа є ідентифікованою, що підтверджується матеріалами справи.
Також суд зауважив, що відсутність можливості виконання судового рішення про примусове видворення відповідача за межі території України з незалежних від сторін причин протягом тривалого часу не може бути підставою для продовження строку затримання відповідача.
Окрім того, наразі відповідач перебуває у судовій процедурі оскарження рішення про примусове видворення, що в сукупності з переліченими обставинами, на переконання суду, може вважатись свавільним з точки зору позбавлення права/свободи пересування та проживання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про продовження затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України, виходячи з наступного.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземцям та особам без громадянства може бути надано притулок у порядку, встановленому законом.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який набрав чинності з 11.09.1997р., Україна як член Ради Європи ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), взявши на себе зобов`язання поважати права людини. Цим законом Україна повністю визнала на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.
Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом:
a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом;
b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом;
c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення, або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення;
d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу;
e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг;
f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в`їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції.
Кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.
Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

За приписами ст.17 Закону України № 3477-IV від 23.02.2006р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України № 3773-VI від 22.09.2011р. «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (надалі - Закон № 3773-VI) іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав.
Згідно з ч.3 ст.3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Відповідно до ч.1 ст.30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках. Рішення про примусове видворення не приймається стосовно іноземців та осіб без громадянства, підстави для примусового видворення яких виявлені в пунктах пропуску (пунктах контролю) через державний кордон під час їх виїзду з України. Іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у цій статті, забороняється подальший в`їзд в Україну строком на п`ять років. Строк заборони щодо подальшого в`їзду в Україну обчислюється з дня прийняття такого рішення та додається до строку заборони в`їзду в Україну, який особа мала до цього.
Частиною 4 ст.30 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців. У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.

Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затв. постановою Кабінету Міністрів /КМ/ України № 1110 від 17.07.2003р. (надалі - Типове положення) визначено, що пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні (далі - пункт тимчасового перебування), є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.
Згідно з п.5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України або передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію. Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, цей строк може бути продовжений, але не більш як до вісімнадцяти місяців. Про продовження строку тримання не пізніше ніж за п`ять днів до його закінчення орган (підрозділ), за клопотанням якого затримано іноземця або особу без громадянства, кожні шість місяців подає відповідний адміністративний позов. У такому позові зазначаються дії або заходи, що вживалися органом (підрозділом) для ідентифікації іноземця або особи без громадянства, забезпечення виконання рішення про примусове видворення чи передачу відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або для розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.

Відповідно до ч.1 ст.289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів: 1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України; 2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією; 4) зобов`язання внести заставу.
Згідно з ч.11 ст.289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Частиною 13 ст.289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є: 
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Згідно із пп.9 п.4 Положення про Державну міграційну службу України, затв. постановою КМ України № 360 від 20.08.2014р., ДМС відповідно до покладених на неї завдань приймає рішення про продовження (скорочення) строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, про добровільне повернення або примусове повернення іноземців та осіб без громадянства до країн їх громадянської належності або країн походження, звертається до судів з позовами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства, здійснює заходи, пов`язані з примусовим видворенням іноземців та осіб без громадянства з України.

В обґрунтування необхідності продовження строку затримання відповідача позивач в поданій позовній заяві покликається на неможливість забезпечення примусового видворення за межі України.
При цьому, як можна встановити із змісту апеляційної скарги, ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. вказує на неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.

Як установлено під час судового розгляду, неможливість забезпечити примусове видворення громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у встановлений строк з дня його затримання і розміщення в ПТПІ, позивач пов`язував із тим, що особу відповідача не ідентифіковано; в нього відсутні документи, які дають право перетину державного кордону України.
Отже, позивач посилався на умови, визначені у ч.13 ст.289 КАС України, за яких неможливо, зокрема, забезпечити примусове видворення особи, а саме: неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця чи документів, необхідних для його ідентифікації.

У свою чергу, громадянин російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув на території України у 2000 році разом із батьками.
У 2013 році відповідач закінчив Київський обласний ліцей-інтернат фізичної культури і спорту.
Відповідно до посвідчення № НОМЕР_1 ОСОБА_1 , у 2019 році отримав звання «Майстра спорту України з боротьби греко-римської».
27.07.2021р. видано ТСЦ 3242 відповідачу посвідчення водія серії НОМЕР_2 .
13.05.2005р. відповідач зареєстрований Білоцерківською ДПІ ГУ ДПС у Київській обл. в державному реєстрі платників податків; РНОКПП НОМЕР_3 .
Також до матеріалів справи відповідач долучив копію паспорту громадянина російської федерації типу Р, номер паспорту НОМЕР_4 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 31.10.2022р., строком дії до 31.10.2032р.
На 43 сторінці вищевказаного документу наявна відмітка ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській обл. (позивача) про видачу відповідачу посвідки на постійне місце проживання № НОМЕР_5 від 21.11.2024р. 

Вказані відомості свідчать про те, що позивачу достеменно відомо дані про особу відповідача, а саме його прізвище, ім`я, по батькові, дату, місяць та рік народження, відомості про громадянство, сімейний стан та постійне місце проживання, що сторонами не заперечується, тобто, особа відповідача є ідентифікованою. Відповідно, посилання позивача у обґрунтування позовної заяви на те, що метою продовження строку затримання та поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є ідентифікація особи, правомірно визнано судом першої інстанції безпідставним.

Окрім цього, вжиті позивачем заходи для ідентифікації відповідача зводилися до скерування неодноразових звернень (30.10.2025р., 27.01.2026р., 19.03.2026р., 06.05.2026р. і 04.06.2026р. – а.с.18-19, 21 і на звороті) до Департаменту консульської служби МЗС України з проханням у сприянні ідентифікації відповідача.
Згідно отриманої 23.03.2026р. відповіді діяльність посольств і консульств російської федерації на території України припинена, тому надання сприяння в ідентифікації та документуванню громадян російської федерації, відносно який прийнято рішення про примусове повернення за межі України, є неможливим (а.с.20).
Отже, вказані заходи за теперішніх обставин будь-якого позитивного ефекту для ідентифікації не можуть мати.
Звідси, така умова ч.13 ст.289 КАС України як неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи, не підтверджується документально, оскільки будь-яких результативних дій по отриманню такої інформації чи зазначених документів позивач не здійснював, фактично обмежившись лише утриманням відповідача у ПТПІ.

Окрім цього, в розглядуваному випадку дипломатичні відносини між Україною та російською федерацією на теперішній час припинені, а тому продовження строку затримання призведе до безпідставного та свавільного позбавлення волі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; такий захід не є адекватним та співмірним, оскільки відповідач є фактично ідентифікованим.

Водночас, відповідач перебуває у судовій процедурі оскарження рішення про примусове видворення, відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, що в сукупності з переліченими обставинами, як правильно виснував суд першої інстанції, має значення для вирішення розглядуваного спору (а.с.56-62). Вказані обставини свідчать про незгоду відповідача із рішеннями позивача та намаганням довести помилковість його видворення з України.

Отже, позивач не довів наявність підстав для продовження строку затримання відповідача в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.
За наведених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначені позивачем обставини не можуть бути належною підставою для продовження строку затримання відповідача з метою його ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.

Додатково колегія суддів зазначає, що положеннями ст.ст.9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
У пункті 103 рішення Європейського суду з прав людини від 17.04.2014р. у справі «Анатолій Руденко проти України», яке стало остаточним 17.07.2014р. (№ 50264/08), указано, що тримання особи під вартою є таким серйозним заходом, що він є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі заходи, було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати того тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення волі національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин.
Також Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.11.2019р. у справі «Іліас та Ахмед проти Угорщини» (Ilias and Ahmed v. Hungary) (заява № 47287/15) указав на те, що, проголошуючи право на свободу, перший пункт статті 5 Конвенції стосується фізичної свободи особи, і його мета полягає в гарантуванні того, що нікого не може бути свавільно позбавлено такої свободи. Для встановлення того, чи був хтось «позбавлений свободи» у розумінні статті 5 Конвенції, відправним пунктом повинна бути конкретна ситуація та має враховуватися ціла низка критеріїв, таких як вид, тривалість, наслідки і спосіб застосування відповідного заходу. Різниця між позбавленням та обмеженням свободи є питанням ступеня або інтенсивності, а не природи або сутності (пункт 212).
Суд наголошує, що відповідно до п.1 ст.5 Конвенції мається на увазі фізична свобода особи, і мета цього положення полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує п.1 ст.5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цього положення.
Конституційний Суд України зазначав, що встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (друге речення абзацу шостого підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19.10.2009р. № 26-рп/2009); обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01.06.2016р. № 2-рп/2016).

Враховуючи вищевказане, оцінюючи наведені обставин справи в їх сукупності, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що заявлений позов є безпідставним та необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України правові підстави для розподілу судових витрат в цьому апеляційному провадженні є відсутніми.

Керуючись ст.139, ч.3 ст.243, ст.ст.272, 288, 289, ст.310, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській обл. на рішення Ківерцівського районного суду Волинської обл. від 11.06.2026р. в адміністративній справі № 158/2517/26 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення; у випадку оголошення судом апеляційної інстанції лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	І. В. Глушко 	
 	 	С. М. Глазько  	

Дата складання повного судового рішення: 21.07.2026р.