27.08.2026 Справа № 756/14223/26

ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/14223/26
1-кп/756/1846/26
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.08.2026            місто Київ
Оболонський районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя     ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання    ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12026100050001372 від 03.07.2026, на підставі обвинувального акта за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Краснопавлівка Лозівського району Харківської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 жителя АДРЕСА_2 , такого що має середню освіту, неодруженого, офіційно непрацевлаштованого, раніше несудимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,
за участю учасників судового провадження:
прокурор      ОСОБА_4 , 
потерпілий      ОСОБА_5 , 
обвинувачений     ОСОБА_6 ,
захисник       ОСОБА_7 , 
в с т а н о в и в:
Так, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, із 05:30 24.02.2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено: 1) з 05:30 26.03.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 14.03.2022 №133/2022; 2) з 05:30 25.04.2022 строком на 30 діб згідно з Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022; 3) з 05:30 25.05.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022; 4) з 05:30 23.08.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022; 5) з 05:30 21.11.2022 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022; 6) з 05:30 19.02.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023; 7) з 5:30 20.05.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 01.05.2023 №255/2023; 8) з 05:30 18.08.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023; 9) з 05:30 16.11.2023 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023; 10) з 05:30 14.02.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024; 11) з 05:30 14.05.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024; 12) з 05:30 12.08.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024; 13) з 05:30 10.11.2024 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024; 14) з 05:30 08.02.2025 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025; 15) з 05:30 09.05.2025 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025; 16) з 05:30 07.08.2025 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025; 17) з 05:30 05.11.2025 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025; 18) з 05:30 03.02.2026 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 12.01.2026 №40/2026; 19) з 05:30 04.05.2026 строком на 90 діб згідно з Указом Президента України від 27.04.2026 №342/2026.
Водночас, судом встановлено, що 03.07.2026 приблизно о 09:25 ОСОБА_6 перебував за адресою: АДРЕСА_3 , де у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, вчиненого в умовах воєнного стану.
Реалізуючи свій вищевказаний умисел, у той же день, час та місці ОСОБА_6 , діючи умисно з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю свого співмешканця ОСОБА_5 , з метою власного збагачення, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає та він діє таємно, взяв запасний ключ від кімнати потерпілого, який знаходився в шафі, розташованій у загальному коридорі квартири, після чого проник до кімнати №2 квартири за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_5 , та таємно заволодів наступним майном: 
- комп`ютер персональний (ноутбук) Lenovo IdeaPad Gaming 3 15IHU6, Сolor: SHADOW_BLACK, SIN: MP27E6SA, MO: MPNXB271800G, (1 S) MTM: 82K101FJRA, S/N: MP27E6SA, (S) Seria/ Number: MP27E6SA;
- 700 (сімсот) гривень, 
після чого покинув місце злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Внаслідок вчинення злочину ОСОБА_6 спричинив майнову шкоду ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на суму 22 533,33 грн.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість визнав повністю, щиро покаявся, зазначив, що жалкує, що так сталося, беззаперечно підтвердив обставини кримінального провадження, при цьому не оспорював день, час, місце та спосіб вчиненого злочину відповідно до висунутого обвинувачення й надав наступні показання. 
Так, обвинувачений ОСОБА_6 показав, що 03.07.2026 близько 09.00 год. він, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_4 , де орендував кімнату, взяв запасний ключ від кімнати ОСОБА_5 та без відома останнього відкрив ним кімнату, звідки таємно викрав майно, належне потерпілому, про яке вказано в обвинувальному акті, а саме комп`ютер та гроші в сумі 700 грн. Після чого пішов до ломбарду та заклав комп`ютер, отримавши за нього близько 6 000 грн, за які цього ж дня придбав інсулін, а решту потратив на власні потреби.
Після того, як його було викрито працівниками поліції на крадіжці він зізнався у вчиненому та добровільно показав ломбард, куди він здав комп`ютер. У подальшому його мати викупила вкрадений ним комп`ютер, після чого його було було повернуто потерпілому.
Висловивши самозасудження свого вчинку та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, ОСОБА_6 свою винуватість в учиненні злочину визнав повністю, просив вибачення у потерпілого, щиро покаявся, зазначив, що зробив для себе належні висновки, просив суд суворо не карати.
Показання обвинуваченого ОСОБА_6 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння останнім змісту обставин вчинення злочину.
Враховуючи те, що учасники судового провадження не оспорювали обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, за відсутністю будь-яких сумнівів у добровільності та істинності позиції останніх, за згодою учасників судового провадження, суд провів судовий розгляд кримінального провадження у межах пред`явленого обвинувачення щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів кримінального провадження, що мають істотне значення для вирішення обвинувачення по суті, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, судом роз`яснено сторонам кримінального провадження, що у цьому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Це повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації №6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.
Таким чином, розглянувши кримінальне провадження стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 в межах висунутого обвинувачення, допитавши останнього, дослідивши письмові матеріали, долучені прокурором та захисником відповідно до встановленого порядку, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаного із проникненням у житло, вчиненого в умовах воєнного стану, за обставин, установлених у судовому засіданні, доведено повністю та кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185 КК України.
Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд приходить до наступного висновку.
Як неодноразово орієнтував у своїх постановах Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (зокрема, у постановах від 13.11.2018 у справі №401/2807/16-к (провадження №51-2816км18), від 11.06.2024 у справі №638/1500/23 (провадження №51-965км24) дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Суд, призначаючи покарання, враховує, що покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато у чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. Застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК України, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила. Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання повною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за кримінальне правопорушення є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження. Реалізуючи принцип індивідуалізації покарання, необхідно в остаточному підсумку враховувати діяння, особу винного, обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також вплив призначеного покарання на виправлення й перевиховання конкретного засудженого.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Норми КК України наділяють суд правом вибору певного виду і розміру у визначених законом межах заходу примусу. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Із системного аналізу положень ст. 23 КПК України та ст. 65 КК України слідує, що питання про наявність чи відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, вирішується судом у нарадчій кімнаті на підставі безпосередньо досліджених доказів.
Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, характер, мотиви та обставини вчинення злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.
Обставиною, яка пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України, про яку зазначено в обвинувальному акті, суд визнає «щире каяття», а також вважає за можливе визнати обставиною, що пом`якшує покарання «добровільне відшкодування заподіяної шкоди частково».
Можливість урахування обставиною, що пом`якшує покарання, - «щире каяття» обґрунтовується наступним.
Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.
Судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 , висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки, попросивши вибачення у потерпілого, зазначив про готовність нести юридичну відповідальність. Визнавши повністю свою винуватість, під час допиту в суді зазначив, що шкодує та розкаюється у вчиненому, що свідчить про наявність обставини, що пом`якшує покарання, - щире каяття.
Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон України №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Можливість врахування обставиною, що пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування заподіяної шкоди частково» обґрунтовується наступним.
Відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди полягає в добровільному задоволенні винним або іншими особами, зокрема, батьками чи близькими родичами, обґрунтованих претензій потерпілого щодо відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди.
Тобто, добровільним відшкодуванням шкоди є відшкодування завданих збитків або усунення заподіяної шкоди потерпілому без примусу у спосіб, встановлений чинним законодавством. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила кримінальне правопорушення. Воно полягає в усуненні винною особою наслідків скоєного правопорушення шляхом компенсації шкоди. Про добровільність відшкодування свідчить ужиття відповідних заходів до набрання вироком законної сили та звернення його до примусового виконання.
Судом встановлено, що після моменту події злочину матір ОСОБА_6 викупила викрадений ноутбук та повернула його потерпілому, про що свідчить наявна у матеріалах судової справи розписка, що свідчить про вчинення активних дій, направлених на відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину, вчиненого ОСОБА_6 . 
Вищевказане свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «добровільне відшкодування заподіяної шкоди частково».
Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 16.08.2022 справа №592/5779/20, від 15.02.2022 №283/460/21 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Зважив суд і на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема те, що він до кримінальної відповідальності притягається вперше, має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується формально посередньо, є учасником бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_1 ), приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (довідка від 13.03.2024 №1625), має військове звання молодший сержант, у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із захистом Батьківщини постановою ВЛК від 05.11.2025 визнаний таким, що потребує звільнення від виконання службових обов`язків, наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по особовому складу) від 25.12.2025 №7-РС звільнений у відставку на пунктом «б» (за станом здоров`я), має орендоване житло у місті Києві, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність.
Враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, беручи до уваги вказані обставини в сукупності, суд приходить до висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції норми закону, що передбачає відповідальність за вчинене.
Водночас, умови, підстави та порядок звільнення особи від покарання та його відбування визначені розділом ХІІ Загальної частини КК України. Одним із таких випадків є звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
У правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.
На реалізацію принципу, встановленого ч. 2 ст. 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 75 КК України в разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з ч. 3 ст. 75 КК України у випадках, передбачених частинами 1, 2 цієї статті, суд ухвалює рішення про звільнення засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. При цьому, статтею 76 цього Кодексу визначено коло обов`язків, які суд покладає на особу в разі звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
При цьому, в постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17.10.2019 справа №205/7091/16-к, від 12.09.2018 справа№206/5073/15-к суд касаційної інстанції наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо. У рішенні у справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою. В рішенні у справах «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 та «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
У постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Враховуючи вищевказані обставини кримінального провадження в сукупності зі ставленням обвинуваченого до вчиненого, а також те, що викрадене майно частково було повернуто потерпілому, зваживши на позиції учасників кримінального провадження в судових дебатах, зокрема потерпілого про реальне відбування покарання, а також прокурора та сторони захисту, які вважали, що виправлення обвинуваченого можливе без реального відбування покарання, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення останнього та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо без реального відбування покарання, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою протягом іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.
Цивільний позов не заявлявся.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до положень ст. 100 КПК України, процесуальні витрати -відповідно до положень ст. 124 КПК України. 
Відповідно до положень ч. 1 ст. 377 КПК України обвинуваченого ОСОБА_6 слід звільнити з-під варти в залі суду.
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 скасувати.
Зарахування строку попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_6 до моменту його звільнення з-під варти в залі суду слід вирішити відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.
Водночас, враховуючи положення статей 176, 177 КПК України, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого суд вважає правильним до набрання вироком законної сили обрати запобіжний захід стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у виді особистого зобов`язання.
Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались. 
Керуючись положеннями статей 100, 124, 369-371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд, -
у х в а л и в:
ОСОБА_3  визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст. 75 КК України  ОСОБА_3  звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 (два) роки.
На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на  ОСОБА_3  такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Речові докази у кримінальному провадженні:
- коробку від ноутбуку «Lenovo», ноутбук «Lenovo IdeaPad Gaming 3 15HU6» (постанова від 17.07.2026), які передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 (постанова від 17.07.2026, розписка від 23.07.2026), - після набрання вироком законної сили залишити потерпілому за належністю;
- паспорт для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_5 , (постанова від 17.07.2026), який відповідно до змісту вказаної постанови передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 , однак за встановлених в ході судового розгляду обставин перебуває у володінні сторони обвинувачення, - після набрання вироком законної сили повернути потерпілому за належністю;
- фіскальний чек з ломбарду, договір про надання ломбардом фінансового кредиту (постанова від 17.07.2026), - після набрання вироком законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження;
- рюкзак з особистими речами ОСОБА_6 (постанова від 17.07.2026), які передано на відповідальне зберігання матері обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_8 (постанова від 17.07.2026, розписка від 17.07.2026), - після набрання вироком законної сили залишити обвинуваченому за належністю;
- мобільний телефон Redmi 5 Plus IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 (постанова від 17.07.2026), який відповідно до змісту вказаної постанови передано на відповідальне зберігання матері обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_8 , однак за встановлених в ході судового розгляду обставин перебуває у володінні сторони обвинувачення, - після набрання вироком законної сили повернути обвинуваченому за належністю.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь держави у рахунок відшкодування витрат на залучення експерта (Отримувач: ГУК у м. Києві/Оболонський р-н 24060300; Код отримувача ЄДРПОУ: 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); Номер рахунку (IBAN): UA098999980313040115000026006; Код класифікації доходів бюджету: 24060300; Найменування коду класифікації доходів бюджету: Інші надходження): 
- 1 925 (одна тисяча дев`ятсот двадцять п`ять) грн 44 коп. (висновок від 15.07.2026 №СЕ-19/111-26/37177-ТВ).
Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - скасувати.
Обвинуваченого  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити з-під варти в залі суду.
До набрання вироком законної сили обрати стосовно обвинуваченого  ОСОБА_3  запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, зобов`язавши останнього прибувати за кожною вимогою суду.
Покласти на обвинуваченого  ОСОБА_3  процесуальний обов`язок, визначений ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: не відлучатися за межі м. Києва та Київської області без дозволу суду.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк відбутого  ОСОБА_9  покарання у виді позбавлення волі зарахувати строк його попереднього ув`язнення в період із 03.07.2026 (момент фактичного затримання) по день звільнення з-під варти в залі суду з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя           ОСОБА_1